Постанова
Іменем України
 
27 березня 2020 року
м. Київ
 
справа № 759/3772/16-ц
провадження № 61-3387св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 11 вересня 2018 року в складі судді: Ул`яновської О. В., та постанову Київського апеляційного суду від 09 січня 2019 року в складі колегії суддів: Українець Л. Д., Оніщука М. І., Шебуєвої В. А.,
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст скарги
 
У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики.
 
Позовні вимоги мотивовані тим, що за умовами договору позики від 18 березня 2013 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 в борг 100 000 грн та зобов`язався їх повернути до - 01 квітня 2014 року. ОСОБА_2 зобов`язання за договором позики не виконав та грошові кошти не повернув.
 
ОСОБА_3 , урахуванням уточнення позовних вимог, просив стягнути з ОСОБА_2 суму заборгованості у розмірі 221 211 грн, з яких:
100 000 грн - сума боргу за договором позики від 18 березня 2013 року;
111 118 грн - інфляційні втрати;
10 093 грн - 3 % річних.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанції
 
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 11 вересня 2018 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 09 січня 2019 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 221 211 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення судів першої та апеляційної інстанції мотивовані тим, що відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання за договором позики, грошові кошти у визначений строк позивачу не повернув, тому на користь позивача із відповідача підлягає стягненню сума позики, а також суми коштів, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України.
 
При відхиленні доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що заява про збільшення позовних вимог подана з пропуском позовної давності і тому суд зобов`язаний був застосувати позовну давність та відмовити в задоволенні вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, апеляційний суд вказав, що відповідно з частинами другою та третьою статті 264 ЦК України, позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Позика мала бути повернута до 01 квітня 2014 року. З позовом про стягнення боргу з ОСОБА_1 звернувся 14 березня 2016 року, тобто в межах позовної давності. Заяву про збільшення позовних вимог подано 11 серпня 2017 року. За правилом статті 264 ЦК України позовна давність переривається у разі якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Скориставшись своїм правом, позивач, в межах позовної давності, пред`явив вимогу про стягнення боргу, тим самим, перервав позовну давність до вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат. Тому суд першої інстанції зробив правильний висновок про стягнення з відповідача на користь позивача окрім суми боргу, також трьох відсотків річних та інфляційних втрат.
 
Аргументи учасників справи
 
У лютому 2019 року ОСОБА_2 подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржені рішення у частині стягнення 3% річних та направити справу на новий розгляд у цій частині до суду першої інстанції. При цьому посилалася на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди зобов`язані були належним чином дослідити поданий стороною розрахунок заборгованості за договором, оцінити його, і навести в рішенні свій розрахунок, чого не було зроблено. Заява про збільшення позовних вимог подана з пропуском позовної давності. Тому суди зобов`язані були застосувати позовну давність до вимог про стягнення 3% річних.
 
Аналіз касаційної скарги свідчить, що рішення судів першої та апеляційної інстанції оскаржуються у касаційному порядку лише у частині стягнення 3% річних. В іншій частині рішення судів першої та апеляційної інстанції не оскаржуються, а тому у касаційному порядку не переглядаються.
 
Рух справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 29 травня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі та відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_2 про зупинення виконання постанови Київського апеляційного суду від 09 січня 2019 року.
 
У пункті 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Позиція Верховного Суду 
 
Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.
 
Суди встановили, що 18 березня 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір позики, відповідно умов якого ОСОБА_2 отримав у позику від ОСОБА_1 готівкою 100 000 грн та зобов`язався повернути в строк до 01 квітня 2014 року.
 
У пункті 2 договору позики від 18 березня 2013 року сторони передбачили, що повернення позиченої суми коштів повинно бути здійснено позичальником у термін до 01 квітня 2014 року в повному обсязі.
 
Суди встановили, що до 01 квітня 2014 року ОСОБА_2 суму позики не повернув.
 
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) вказано, що «нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання».
 
Встановивши, що ОСОБА_2 не повернув ОСОБА_1 кошти після настання терміну, в якій мала бути повернена сума позики, суди зробили обґрунтований висновок про наявність підстав для стягнення 3 % річних.
 
Аргумент касаційної скарги про те, що заява про збільшення позовних вимог подана з пропуском позовної давності, колегія суддів відхиляє.
 
Аналіз матеріалів справи свідчить, що:
у пункті 2 договору позики сторони передбачили, що повернення позиченої суми коштів повинно бути здійснено позичальником у термін до 01 квітня 2014 року в повному обсязі (а. с. 3);
14 березня 2016 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики (а. с. 2);
11 серпня 2017 року ОСОБА_1 звернувся із заявою про збільшення позовних вимог, в якій просив стягнути з ОСОБА_2 суму заборгованості у розмірі 221 211 грн, з яких: 100 000 грн - сума боргу за договором позики від 18 березня 2013 року; 111 118 грн - інфляційні втрати; 10 093 грн - 3 % річних (а. с. 143-144).
 
У частині другій статті 264 ЦК України передбачено, що позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.
 
У постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-1763цс16 зроблено висновок, що «перебіг позовної давності шляхом пред`явлення позову може перериватися в разі звернення позивача до суду, в тому числі й направлення позовної заяви поштою, здійсненого з додержанням вимог процесуального законодавства. Якщо суд у прийнятті позовної заяви відмовив або її повернув, то перебіг позовної давності не переривається. Не перериває перебігу такого строку й подання позову з недодержанням правил підсудності, а також з іншим предметом спору та з іншими матеріально-правовими підставами».
 
Оскільки 14 березня 2016 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики, то перебіг позовної давності за вимогами про стягнення 3 % річних перервалася.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення в оскарженій частині ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, рішення в оскарженій частині залишити без змін, а тому судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.
 
Керуючись статтями 400 та 410 (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 11 вересня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 січня 2019 року у частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 3% річних залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                              В. І. Крат
 
І. О. Дундар
 
Є. В. Краснощоков