Ухвала
Іменем України

24 березня 2020 року
м. Київ
справа № 1-13 2002 р.
провадження № 51-25 зно 20
 
Суддя Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду ОСОБА_1 , розглянув заяву засудженого ОСОБА_2 про перегляд ухвали Верховного Суду України від 30 липня 2002 року за нововиявленими обставинами разом із клопотанням про поновлення строку на таке звернення.
Вироком Апеляційного суду Хмельницької області від 21 березня 2002 року ОСОБА_2 засуджено за ч. 1 ст. 185, ч. 3 ст. 142, пунктами «а», «г», «е» ст. 93, ст. 42 Кримінального кодексу України 1960 року до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна, за виключенням житла.  
Ухвалою Верховного Суду України від 30 липня 2002 року касаційні скарги засудженого ОСОБА_2 та його захисника ОСОБА_3 на вказаний вирок суду залишено без задоволення, а вирок – без зміни.      
Ухвалою судді Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 08 січня 2020 року заяву засудженого ОСОБА_2 про перегляд ухвали Верховного Суду України від 30 липня 2002 року за нововиявленими обставинами повернуто 
на підставі п. 3 ч. 3 ст. 429 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК).
Засуджений ОСОБА_2 вдруге порушує питання про відкриття провадження 
за його заявою, дослідження обставин, які, на його думку, є нововиявленими, 
та усунення неправосудного безальтернативного застосування довічного позбавлення волі щодо нього у вироку Апеляційного суду Хмельницької області від 21 березня 2002 року. Заявлені вимоги обґрунтовує тим, що копія вироку, яка була йому вручена для оскарження в касаційному порядку, як пізніше виявилося, не відповідає його рукописній копії, яку він отримав 13 серпня 2013 року за ініціативою Апеляційного суду Хмельницької області. Вважає, що у рукописній копії вироку 
у формулюванні обрання виду покарання дописано «засудження до довічного позбавлення волі», тоді як оголошений вирок не містить формулювання щодо довічного позбавлення волі в частині обрання йому виду покарання. Наявність двох варіантів вироків, на думку засудженого, доводять неправильність ухвали Верховного Суду України від 30 липня 2002 року, так як на час касаційного перегляду справи, ні суду касаційної інстанції, ні йому не було відомо про існування двох вироків. Тому засуджений посилається на вказані обставини, як нововиявлені згідно з п. 4 ч. 2 ст. 459 КПК. 
Разом із цим засуджений просить поновити йому строк звернення із такою заявою, посилаючись на те, що в період часу з 14 серпня по 14 листопада 2013 року, коли йому стало відомо про існування двох вироків, Верховний Суд України не мав права перегляду судових рішень за нововиявленими обставинами, такі повноваження мав Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ. Однак засуджений, не маючи юридичної освіти, подав касаційну скаргу, а не заяву 
за нововиявленими обставинами.
Згідно з ч. 1 ст. 461 КПК заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами може бути подано протягом трьох місяців після того, як особа, 
яка звертається до суду, дізналася або могла дізнатися про ці обставини.
Зі змісту заяви засудженого ОСОБА_2 убачається, що нововиявленою обставиною він вважає те, що рукописна копія вироку щодо нього за своїм змістом суперечить оголошеному вироку в частині мотивування обрання виду покарання. 
Про цю обставину він дізнався 13 серпня 2013 року, коли отримав копію рукописного вироку Апеляційного суду Хмельницької області.
Однак із вказаною заявою про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами засуджений ОСОБА_2 звернувся вдруге 17 березня 2020 року, тобто поза межами строку для її подачі, передбаченого ст. 461 КПК.
Частиною 1 ст. 117 КПК передбачено, що строк виконання процесуальних дій поновлюється лише в тому випадку, якщо причини його пропуску є поважними.
Під поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були чи об`єктивно 
є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливлювали чи ускладнили можливість своєчасного звернення до суду у визначений законом строк.
Проте засуджений ОСОБА_2 не наводить таких причин пропуску строку звернення із заявою про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, які можна було б визнати поважними.
Відповідно до ч. 3 ст. 464 КПК до заяви про перегляд судового рішення 
за нововиявленими обставинами, яка не оформлена згідно з вимогами, передбаченими ст. 462 цього Кодексу, застосовуються правила ч. 3 ст. 429 КПК.
З огляду на п. 3 ч. 3 ст. 429 цього Кодексу заява повертається, якщо вона подана після закінчення строку, або суд касаційної інстанції за заявою такої особи 
не знайшов підстав для його поновлення.  
За таких обставин, відповідно до зазначених вище положень КПК, заява засудженого про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами підлягає поверненню, оскільки вона подана після закінчення строку звернення і суд касаційної інстанції за заявою засудженого не знайшов підстав для його поновлення.  
Поважної причини, яка б перешкодила засудженому ОСОБА_2 звернутися 
із заявою про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами 
у передбачений законом трьохмісячний строк, у заяві не наведено. 
Таким чином заява засудженого ОСОБА_2 підлягає поверненню 
на підставі п. 3 ч. 3 ст. 429 КПК. 
Керуючись п. 3 ч. 3 ст. 429, ч. 1 ст. 461, ч. 3 ст. 464 КПК,суддя 
постановив:
Відмовити засудженому ОСОБА_2 у поновленні строку звернення із заявою про перегляд ухвали Верховного Суду України від 30 липня 2002 року 
за нововиявленими обставинами та повернути заяву разом з усіма доданими 
до неї матеріалами.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Верховного Суду                                                                                       ОСОБА_1