П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №  720/2685/19 
Головуючий у 1-й інстанції:  Павлінчук С.С. 
          Суддя-доповідач:  Полотнянко Ю.П. 

24 березня 2020 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Полотнянка Ю.П. 
суддів:  Ватаманюка Р.В.  Драчук Т. О. 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу   ОСОБА_1  на  рішення   Новоселицького районного суду Чернівецької області  від  28 січня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Поліцейського СРПП Новоселицького ВП Шинкарюка Миколи Флоровича про  скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, 
В С Т А Н О В И В :
в грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до поліцейського СРПП Новоселицького ВП Шинкарюка Миколи Флоровича про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності.
Рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області від 28.01.2020 у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необгрунтованість рішення суду першої інстанції, просить його скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.
Сторони в судове засідання не з`явились, хоча були належним чином повідомленні про дату, час та місце апеляційного розгляду справи.
В силу положень ч. 2 ст. 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Враховуючи викладене та керуючись приписами ч.5 ст.286, п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України, судова колегія ухвалила здійснити розгляд справи в письмовому провадженні за наявними матеріалами справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги,   колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати, виходячи з наступного.
Як встановлено судом першої інстанції, 10.12.2019 року поліцейським СРПП Новоселицького ВП Шинкарюком М.Ф. було винесено постанову у справі адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ДПО18  № 410858, про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 126 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 грн.
Згідно вказаної постанови, ОСОБА_1 10.12.2019 о 14 год. 40 хв. по вул. Центральній в с.Маршинці керував транспортним засобом «ВАЗ 2104» д.н.з НОМЕР_1 поза населеним пунктом без ближнього світла фар та при перевірці був відсутній поліс обов`язкового страхування наземних транспортних засобів, чим порушив п. 2.4. (г) ПДРУкраїни.
Не погоджуючись з вказаною постановою, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем обґрунтовано з дотриманням вимог чинного законодавства притягнуто ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності у виді штрафу за ст.126 ч.1 КУпАП, оскільки він на вимогу поліцейського не надав поліс обов`язкового страхування. Натомість позивач сам визнав факт того, що він страховий поліс на причеп на вимогу відповідача не надав, що свідчить про те, що він дійсно вчинив правопорушення, що стало підставою для притягнення його до адміністративної відповідальності.
Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Статтею 14 Закону України "Про дорожній рух" від 30.06.1993 № 3353-XII вказано, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.
Статтею 16 зазначеного Законувизначено основні права та обов`язки водія транспортного засобу якими, зокрема вказано, що водій зобов`язаний мати при собі та на вимогу поліцейського, пред`являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, - страховий поліс (сертифікат) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
Пунктом 1.3 ПДР зазначено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.
Пунктом 2.1 "ґ" ПДРУкраїни встановлено, що водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі чинний страховий поліс (страховий сертифікат «Зелена картка») про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів або чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса (на електронному або паперовому носії), відомості про який підтверджуються інформацією, що міститься в єдиній централізованій базі даних, оператором якої є Моторне (транспортне) страхове бюро України. Водії, які відповідно до законодавства звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на території України, повинні мати при собі відповідні підтвердні документи (посвідчення).
Згідно підпункту "а" п. 2.4 ПДР, на вимогу працівника міліції водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також пред`явити для перевірки документи, зазначені в пункті 2.1.
Статтею 53 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" від 01.07.2004 № 1961-IV (далі Закон № 1961-IV) вказано, що посадові особи відповідних підрозділів Національної поліції, що мають право здійснювати контроль за дотриманнямправил дорожнього руху, перевіряють документи водія транспортного засобу, які підтверджують наявність чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.
Частиною 2 ст. 21 Закону № 1961-IV вказано, що контроль за наявністю договорів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється відповідними підрозділами Національної поліції при складанні протоколів щодо порушень правил дорожнього руху та оформленні матеріалів дорожньо-транспортних пригод.
Статтею 9 КУпАП зазначено, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Відповідно до положень ч. 1  ст. 126 КУпАП керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката "Зелена картка"), - тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Згідно ст. 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Стаття 280 КУпАП закріплює обов`язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.
Положенням статті 251 КУпАП передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.
Спеціальною нормою, яка регламентує порядок застосування технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису є ст. 40 Закону України "Про національну поліцію" від 02.07.2015 № 580-VIII (далі Закон № 580-VIII).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 40 Закону № 580-VIII встановлено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою: забезпечення дотриманняправил дорожнього руху.
Колегія суддів зауважує, що матеріали справи не містять, а відповідачем не надано  жодних доказів не дотримання позивачем вимог пп. 2.1, 2.4 ПДР України.
При цьому, ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 18.03.2020 було зобов`язано відповідача надати суду відеозапис, яким зафіксоване адміністративне правопорушення вчиненого ОСОБА_1 10.12.2019, за яке його притягнуто до адміністративної відповідальності, відповідно до ч.1 ст.126 КУпАП.
Проте, відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження обставин порушення позивачем ПДР, зокрема у матеріалах справи відсутні матеріали фото- чи відео зйомки порушення, яке слугувало підставою для зупинення транспортного засобу.
Також колегія суддів зазначає, що в порушення вимог статті 283 КУпАП у постанові по справі про адміністративне правопорушення не зазначено відомостей про технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис правопорушення, та не вказано про те, чи взагалі таке фіксування проводилось, не надано інших доказів вчинення правопорушення.
Вказаним спростовуються висновки суду першої інстанції про те, що позивач на вимогу поліцейського не надав поліс обов`язкового страхування.
Щодо посилання суду першої інстанції на те, що позивач визнав факт того, що він страховий поліс на причеп на вимогу відповідача не надав, то слід зазначити, що факт не пред`явлення позивачем на вимогу відповідача полісу обов`язкового страхування не підтверджений належними та допустимими доказами.
При цьому, колегія суддів зазначає, що як слідує із оскаржуваної постанови серії ДП18 №410858 позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за відсутність полісу обов`язкового страхування під част керування автомобілем, тоді як відповідач та суд першої інстанції посилаються на те, що позивач не надав страховий поліс на причеп. Однак, жодних доказів на підтвердження вказаного відповідачем не надано, а судом не встановлено. Наявні в матеріалах справи фото (а.с.11) не можуть вважатися належним та допустимим доказом вчинення позивачем адміністративного правопорушення, оскільки судом не встановлено, показаннями яких технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки зроблені дані фото і коли.
Крім того, з матеріалів справи також слідує, що відносно позивача не виносилась постанова про притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення порушення, а саме "керування транспортним засобом без ближнього світла фар поза межами населеного пункту", яке слугувало підставою для зупинення автомобіля позивача та перевіркою документів.
Таким чином, колегія суддів вважає протиправним притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за порушення ч. 1 ст. 126 КУпАП, у зв`язку із відсутністю належних та допустимих доказів порушення позивачем Правил дорожнього руху, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову.
Також, слід зазначити, що у позовній заяві позивач вказує, що йому не було роз`яснено права передбачені ст.268 КУпАП. 
Водночас, відповідачем не надано  доказів дотримання інспектором  процедури  розгляду  справи про  адміністративне правопорушення, як і взагалі не наведено доводів, якими б спростовувались вищенаведені твердження позивача, тому встановлені обставини, на думку колегії суддів, свідчать і про порушення процедури притягнення позивача до адміністративної відповідальності.
Отже, враховуючи, що відповідачем належним чином не задокументовано та не доведено належними та допустимими доказами факту порушення позивачем ПДР, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність в діях позивача складу адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст. 126 КУпАП, у зв`язку з чим, постанова серії ДПО18 №410858 від 10.12.2019 є протиправною та підлягає скасуванню.
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що позовна вимога позивача про відкриття на працівників поліції кримінальних справ за порушення Законів України, перевищення службових повноважень, підробку документів, задоволенню не підлягає, оскільки оскарження таких діянь має відбуватися виключно за правилами, встановленими Кримінальним процесуальним кодексом України, що не може бути предметом розгляду в адміністративному суді.
Щодо вимоги позивача про стягнення з працівників поліції або державного підрозділу в якому вони підпорядковані моральну шкоду у розмірі 300 000 гривень, то слід зазначити, що позивачем не надано належних доказів, що підтверджують заподіяння йому сильних душевних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру, з яких суд, при обрахуванні розміру компенсації, міг би встановити характер та обсяг моральних страждань і матеріальні витрати, понесені позивачем, та не доведено причинно-наслідковий зв`язок з предметом позову, а тому в задоволенні позовних вимог в цій частині слід також відмовити.
Оскільки, згідно п.3 ч.3 ст.286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.
Отже, належним способом захисту порушеного права особи, є скасування оскаржуваної постанови із закриттям справи про адміністративне правопорушення.
Щодо дати винесення оскаржуноваї постанови, то слід зазначити, що із наявної в матеріалах справи копії постанови про накладення адміністративного стягнення серії ДП18 №410858 (а.с.13) вбачається, що події відбувалися 10 грудня 2019 року та постанова датована 10 грудня 2019 року. Наявна інша копії постанови (а.с.14) є нечитабельною, оскільки текст її частково не відображається, а тому не може бути взята до уваги.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку про неповне зясування судом першої інстанції обставин справи, що призвело до неправильного вирішення справи, тобто прийняте рішення не відповідає матеріалам справи та вимогам закону, і підлягає скасуванню з постановленням нового рішення.
Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції прийнято з неповним з`ясування судом обставин справи, що призвело до ухвалення неправильного рішення, а тому підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити  частково.
Рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 28 січня 2020 року скасувати.
Прийняти нову постанову, якою позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Скасувати постанову в справі про адміністративне правопорушення серії ДП18 №410858 від 10 грудня 2019 року, а справу про адміністративне правопорушення закрити.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття і не може бути оскаржена відповідно до частини 3 статті 272 КАС України. 

Головуючий	 	 	Полотнянко Ю.П.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Ватаманюк Р.В.    Драчук Т. О.