Постанова
Іменем України 
11 червня 2020 року
м. Київ
справа № 727/10881/17
провадження № 51-1179 км 20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                          ОСОБА_1 ,
суддів                                                                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                           ОСОБА_4 ,
прокурора                                                               ОСОБА_5 ,
засудженого у режимі відеоконференції        ОСОБА_6 ,
потерпілої у режимі відеоконференції             ОСОБА_7 ,
представників потерпілої 
у режимі відеоконференції                                 ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_10 в інтересах засудженого ОСОБА_6 на вирок Чернівецького апеляційного суду від 26 грудня 2019 року у кримінальному провадженні № 12017260040002494 від 05 жовтня 2017 року за обвинуваченням 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
 
Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Шевченківського районного суду м. Чернівців від 18 жовтня 2019 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік 6 місяців.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік 6 місяців.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 : на відшкодування заподіяної моральної шкоди – 147 000 грн, на відшкодування матеріальної шкоди – 118 954 грн та на відшкодування витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, – 15 000 грн.
Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 04 серпня 2017 року приблизно о 18:45, керуючи технічно справним автомобілем марки «Skoda Kodiaq» (номерний знак НОМЕР_1 ), рухався по проспекту Незалежності в м. Чернівцях зі сторони вул. Небесної Сотні в напрямку вул. Головної в крайній лівій смузі руху зі швидкістю 30 км/год. Наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, який розташований напроти будинку № 107, проявив неуважність до дорожньої обстановки та, неправильно застосувавши прийоми керування транспортним засобом, не надав перевагу в русі пішоходу ОСОБА_7 , яка переходила проїзну частину дороги по пішохідному переході зліва направо стосовно напрямку руху автомобіля, та не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, внаслідок чого здійснив наїзд на останню. У результаті дорожньо-транспортної пригоди потерпіла ОСОБА_7 отримала тяжкі тілесні ушкодження.
Вироком Чернівецького апеляційного суду від 26 грудня 2019 року апеляційну скаргу захисника залишено без задоволення, а апеляційну скаргу прокурора задоволено, вирок місцевого суду в частині призначеного покарання скасовано та ухвалено новий вирок, яким ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
У решті вирок суду першої інстанції залишено без зміни.

Вимоги, викладені у касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У своїй касаційній скарзі захисник ОСОБА_10 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить вирок апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. При цьому вказує, що місцевим судом не було належним чином встановлено факту заподіяння потерпілій саме тяжких тілесних ушкоджень.
Так, у касаційній скарзі захисник зазначає, що в ході досудового розслідування було проведено судово-медичну експертизу, відповідно до якої потерпілій ОСОБА_7 в результаті дорожньо-транспортної пригоди було заподіяно середньої тяжкості тілесні ушкодження, однак в ході судового розгляду в суді першої інстанції було проведено комісійну судово-медичну експертизу, відповідно до якої у потерпілої встановлено тяжкі тілесні ушкодження. Для усунення суперечностей судом було задоволено клопотання сторони захисту та призначено повторну комісійну судово-медичну експертизу, згідно з висновками якої встановити ступінь тяжкості тілесних ушкоджень, завданих потерпілій, виявилося неможливим. За таких обставин захисник посилається на те, що сумнівів щодо завдання потерпілій ОСОБА_7 саме тяжких тілесних ушкоджень під час судового розгляду усунуто не було. При цьому зазначає, що апеляційний суд необґрунтовано залишив поза увагою клопотання сторони захисту про призначення повторної комісійної судово-медичної експертизи.
Крім того, захисник вказує, що апеляційний суд, постановляючи свій вирок, належним чином не врахував особи засудженого, наявності позитивних характеристик, посткримінальної поведінки, а тому дійшов необґрунтованого висновку про неможливість виправлення ОСОБА_6 без ізоляції від суспільства.
Також захисник стверджує, що апеляційний суд, порушуючи вимоги ст. 420 КПК України, не надав належної оцінки доводам апеляційної скарги сторони захисту та, як наслідок, постановив незаконне та необґрунтоване рішення.
Позиції інших учасників судового провадження 
Від учасників судового провадження заперечень на касаційну скаргу захисника не надходило.
У судовому засіданні засуджений ОСОБА_6 підтримав касаційну скаргу захисника ОСОБА_10 та просив її задовольнити, прокурор ОСОБА_5 , потерпіла ОСОБА_7 та представники потерпілої ОСОБА_8 і ОСОБА_9 заперечували щодо задоволення поданої касаційної скарги, просили вирок апеляційного суду залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника – без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши наведені в касаційній скарзі доводи та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга захисника не підлягає задоволенню на таких підставах.
Мотиви суду
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Як установлено пунктами 1, 3 ч. 1 ст. 438 КПК України, одними з підстав для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Згідно з ч. 2 ст. 438 КПК України у зв`язку з наявністю підстав, зазначених у пунктах 1, 3 ч. 1 вказаної статті, суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412, 414 цього Кодексу.
У касаційній скарзі захисник вказує на незаконність вироків місцевого та апеляційного судів, вважає, що такі рішення постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Статтею 2 КПК України передбачено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу, і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Відповідно до ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
Статтею 370 КПК України визначено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, висновок суду першої інстанції, з чим погодився і суд апеляційної інстанції, про доведеність винуватості засудженого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, зроблено з додержанням положень ст. 23 КПК України на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до вимог ст. 94 цього Кодексу.
Зокрема, до таких висновків місцевий суд дійшов на підставі показань засудженого ОСОБА_6 , потерпілої ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та експерта ОСОБА_14 .
Крім того, місцевим судом досліджено як доказ винуватості ОСОБА_6 фактичні дані, що містяться у протоколі огляду місця події від 04 серпня 2017 року та у протоколі проведення слідчого експерименту від 12 жовтня 2017 року. Судом також досліджено дані, що містяться у висновках судово-медичної експертизи від 15 серпня 2017 року № 1049, судової автотехнічної експертизи від 24 жовтня 2017 року № 812-А, судової автотехнічної експертизи від 25 жовтня 2017 року    № 864-А, комісійної судово-медичної експертизи від 24 квітня 2018 року № 044, повторної комісійної судово-медичної експертизи від 21 грудня 2018 року № 210, та інші докази.
Таким чином, у вироку в повній відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України наведено докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність винуватості          ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину, які суд дослідив та оцінив із дотриманням положень ст. 94 КПК України. В основу обвинувального вироку покладено виключно ті докази, що не викликають сумнівів у їхній достовірності. Зі змісту вказаного вироку вбачається, що суд у його мотивувальній частині виклав формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, із достатньою конкретизацією встановив і зазначив місце, час, спосіб вчинення злочину, його наслідки.
Разом з тим у ході дослідження матеріалів кримінального провадження колегією суддів не встановлено порушень процесуального законодавства під час збирання, дослідження та оцінки наведених судом у вироку доказів, як і не встановлено підстав для визнання доказів недопустимими. 
Доводи касаційної скарги захисника про те, що місцевим судом належним чином не було встановлено факту завдання потерпілій саме тяжких тілесних ушкоджень, оскільки не усунуто протиріччя між висновками судових експертиз, на переконання колегії суддів, є безпідставними з огляду на таке.
Як убачається з вироку, місцевим судом установлено, що в рамках кримінального провадження № 12017260040002494 було проведено судово-медичну експертизу від 15 серпня 2017 року № 1049 мд, відповідно до якої завдані потерпілій ОСОБА_7 ушкодження відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості як такі, що призвели до тривалого розладу здоров`я.
Відповідно до матеріалів кримінального провадження представник потерпілої заявив клопотання про призначення комісійної судово-медичної експертизи, посилаючись на те, що стан здоров`я останньої погіршився.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівців від 22 березня 2018 року вказане клопотання було задоволено та призначено проведення комісійної судово-медичної експертизи.
Згідно з висновком експертів комісійної судово-медичної експертизи від 24 квітня 2018 року № 044 завдані потерпілій ОСОБА_7 ушкодження відносяться до тяжких тілесних ушкоджень як такі, що призвели до стійкої втрати загальної працездатності більше ніж на 1/3.
За таких обставин з метою встановлення характеру і ступеня тяжкості тілесних ушкоджень потерпілої ОСОБА_7 та усунення вищевказаних протиріч стороною захисту було заявлено клопотання про призначення повторної комісійної судово-медичної експертизи.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівців від 11 липня 2018 року клопотання захисника було задоволено та призначено проведення повторної комісійної судово-медичної експертизи.
Відповідно до висновку експертної комісії повторної комісійної судово-медичної експертизи від 21 грудня 2018 року № 210 встановити характер, локалізацію та ступінь тяжкості всіх тілесних ушкоджень, завданих потерпілій ОСОБА_7 , є неможливим, оскільки потерпіла відмовилася пройти повторне дообстеження.
Урахувавши вищевказане, місцевий суд допитав експерта ОСОБА_14 , який підтримав висновок комісійної судово-медичної експертизи від 24 квітня 2018 року № 044 та пояснив, що завдані потерпілій ОСОБА_7 ушкодження відносяться саме до тяжких тілесних ушкоджень як такі, що призвели до стійкої втрати загальної працездатності більше ніж на 1/3.
Як убачається з вироку, місцевий суд, дослідивши висновок комісійної судово-медичної експертизи від 24 квітня 2018 року № 044 та заслухавши в судовому засіданні пояснення експерта, дійшов висновку про відсутність підстав вважати висновок даної експертизи недопустимим доказом відповідно до вимог ст. 87 КПК України. При цьому судом встановлено, що висновок повторної комісійної судово-медичної експертизи від 21 грудня 2018 року № 210 жодним чином не спростовує факт нанесення потерпілій ОСОБА_7 саме тяжких тілесних ушкоджень, що було встановлено висновком комісійної судово-медичної експертизи від 24 квітня 2018 року № 044 та підтверджено експертом ОСОБА_14 .
Апеляційний суд, перевіряючи вирок в апеляційному порядку, з такими висновками місцевого суду погодився. При цьому суд апеляційної інстанції відмовив у задоволенні клопотання захисника про призначення повторної комісійної судово-медичної експертизи, посилаючись на те, що поставлені стороною захисту на дослідження експертам питання у даному кримінальному провадженні були з`ясовані під час судового розгляду в суді першої інстанції.
З такими висновками судів обох інстанцій колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 1 Закону України від 25 лютого 1994 року № 4038-XII «Про судову експертизу» судова експертиза – це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду. 
Оскільки вказаний висновок складено атестованими судовими експертами з вищою кваліфікаційною категорією зі спеціальності «судово-медична експертиза», які мають відповідний клас судового експерта, попереджені про кримінальну відповідальність за статтями 384, 385 КК України за надання завідомо неправдивого висновку та відмову без поважних причин від виконання покладених на них обов`язків, а їхні висновки узгоджуються з іншими доказами, то в Суду відсутні підстави вважати зазначений висновок необ`єктивним або таким, що проведений усупереч вимогам статей 101, 102 КПК України.
За таких обставин посилання захисника про невстановлення факту заподіяння потерпілій саме тяжких тілесних ушкоджень, на переконання Суду, є надуманими та безпідставними.
Ураховуючи вищевказане, колегія суддів вважає, що кваліфікація дій ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК України з урахуванням обсягу висунутого обвинувачення та встановлених судами фактичних обставин є правильною.
Доводи сторони захисту щодо невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість колегія суддів вважає надуманими та безпідставними. 
Так, зі змісту касаційної скарги вбачається, що, на думку захисника,апеляційний суд під час призначення покарання ОСОБА_6 належним чином не врахував даних про особу засудженого, наявності позитивних характеристик, посткримінальної поведінки, наявності пом`якшуючих покарання обставин та інших даних, які, на переконання сторони захисту, свідчать про можливість призначення засудженому покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України.
Однак з такою позицією захисника колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного.
Відповідно до статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
Згідно з ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Скасовуючи вирок місцевого суду в частині призначеного покарання та постановляючи свій вирок, суд апеляційної інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких, відсутність судимостей, наявність позитивних характеристик з місця проживання, обставини вчинення злочину, внаслідок якого потерпіла отримала тяжкі тілесні ушкодження, які призвели до стійкої втрати працездатності більш ніж на 1/3, поведінку засудженого, у тому числі щодо невідшкодування потерпілій завданої шкоди, і дійшов висновку про неможливість виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів без його ізоляції від суспільства, а тому призначив реальне покарання в мінімальних межах, передбачених санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
Обставин, які б пом`якшували або обтяжували покарання засудженому ОСОБА_6 , судом не встановлено.
Ураховуючи вказані обставини, колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для застосування положень ст. 75 КК України щодо ОСОБА_6 , а тому доводи захисника в цій частині є необґрунтованими.
На переконання колегії суддів, визначене судом остаточне покарання засудженому ОСОБА_6 з огляду на вимоги статей 50, 65 КК України узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність та відповідає основній його меті як заходу примусу. Таким чином, не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги захисника в частині застосування до засудженого ОСОБА_6 положень ст. 75 КК України.
Колегія суддів вважає, що застосування у даному випадку інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням не відповідатиме принципам законності та справедливості покарання, а тому звільнення ОСОБА_6 від призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України та встановлення іспитового строку не буде достатнім і необхідним для виправлення останнього.
На думку колегії суддів, апеляційний суд відповідно до вимог статей 370, 420 КПК України дав належну оцінку викладеним у поданих апеляційних скаргах захисника та прокурора доводам та обґрунтовано дійшов висновку про можливість задоволення лише апеляційних вимог сторони обвинувачення в частині призначеного покарання. При цьому порушень процесуального порядку збирання, дослідження та оцінки наведених судом у вироку доказів апеляційний суд не встановив.
Колегія суддів вважає, що вирок суду апеляційної інстанції повною мірою відповідає вимогам статей 370, 420 КПК України.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень норм кримінального процесуального закону не встановлено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого, то касаційну скаргу захисникаслід залишити без задоволення, а вирок апеляційного суду – без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_10 в інтересах засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Чернівецького апеляційного суду від 26 грудня 2019 року – без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:
ОСОБА_1                             ОСОБА_2                               ОСОБА_3