ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3486/20 Справа № 203/3414/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Католікян М. О. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2020 року                Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого – Куценко Т.Р., 
суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу 
                        ОСОБА_1 , 

на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 04 листопада 2019 року у справі за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 про відшкодування витрат, пов`язаних з регламентною виплатою в порядку регресу, - 

ВСТАНОВИЛА: 

У вересні 2019 року Моторне (транспортне) страхове бюро України звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1 про відшкодування витрат, пов`язаних з регламентною виплатою в порядку регресу (а.с. 1-5).
В обґрунтування позовних вимог посилаються на те, що 20.11.2015 сталося зіткнення двох автомобілів: марки «Mitsubishi» (реєстраційний номер – НОМЕР_1 ) під керуванням відповідача, і марки «Mitsubishi» (реєстраційний номер – НОМЕР_2 ) під керуванням ОСОБА_2 . У результаті дорожньо-транспортної пригоди автомобілі зазнали механічних пошкоджень. Відповідно до постанови суду подія сталася з вини відповідача, яким не було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Згодом позивач сплатив власникові автомобіля марки «Mitsubishi» (реєстраційний номер – НОМЕР_2 ) страхове відшкодування в сумі 50 000,00 грн. Крім того, за послуги із збору документів у справі та проведення огляду автомобіля позивачем було витрачено 824,00 грн. У добровільному порядку відповідач не відшкодовує позивачеві понесені витрати, що стало причиною звернення останнього до суду з позовом про стягнення з відповідача компенсації витрат, пов`язаних з регламентною виплатою в порядку регресу. 
Просить суд стягнути з  ОСОБА_1  на свою користь понесені витрати у розмірі 50 824 грн., а також судовий збір.
Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 04 листопада 2019 року заявлені позовні вимоги задоволено в повному обсязі.
Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України компенсацію витрат, пов`язаних з регламентною виплатою в порядку регресу, у сумі 50 000,00 грн., компенсацію витрат з послуг аварійного комісара в сумі 824,00 грн., компенсацію судових витрат у сумі 1 921,00 грн., разом – 52 745,00 грн. /а.с. 56-57/.
Не погоджуючись з вказаним рішенням  ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у їх задоволенні, посилаючись на неповноту встановлення обставин та недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими (а.с. 72-78).
Моторне (транспортне) страхове бюро України своїм правом передбаченим ст. 360 ЦПК України не скористалось.
Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 04 листопада 2019 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі пункту 1 частини 4 статті 274 ЦПК України.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.
Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Задовольняючи заявлені позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивач виконав свої зобов`язання страховика у повному обсязі, до нього, у розумінні статті 1191 ЦК, перейшло право вимоги відповідного відшкодування від особи, відповідальної за завдані збитки.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що 20.11.2015, о 08-10 год., на вул. Паторжинського в м. Дніпропетровську, сталося зіткнення двох автомобілів: «Mitsubishi» (реєстраційний номер – НОМЕР_2 ) під керуванням ОСОБА_2 , і марки «Mitsubishi» (реєстраційний номер – НОМЕР_1 ) під керуванням відповідача. У результаті пригоди автомобілі зазнали механічних пошкоджень.
24 листопада 2015 року ОСОБА_2 у зв`язку з тим, що відповідач не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, звернувся до позивача із заявою про настання страхового випадку та сплату страхового відшкодування (а.с. 10, 16).
17 грудня 2015 року експертом-автотоварознавцем ОСОБА_3 був складений звіт про оцінку вартості відновлювального ремонту пошкодженого колісного транспортного засобу №04-12-15В, за яким вартість відновлювального ремонту автомобіля, належного ОСОБА_2 , з урахуванням зносу автомобіля склала 62 640,74 грн. (а.с. 17 – 33).
07 липня 2016 року постановою апеляційного суду Дніпропетровської області, ухваленою за вказаним вище фактом, було встановлено вину відповідача у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення (а.с. 7 – 9).
14 вересня 2016 року позивач сплатив страхове відшкодування в сумі 50 000,00 грн. Крім того, за надані послуги аварійного комісара позивачем додатково було сплачено 824,50 грн. (а.с. 34 – 36).
Відповідно до статті 41 Закону України від 01.07.2004 №1961-ІV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі – Закон №1961-ІV) МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.
Згідно з підпунктом 38.2.1 пункту 38.2 статті 38 цього Закону №1961-ІV МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника транспортного засобу, який спричинив ДТП, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.
Деліктне зобов`язання виникає з факту завдання шкоди (зокрема, майнової) і триває до моменту її відшкодування потерпілому в повному обсязі особою, яка завдала шкоду (статті 11, 599, 1166 Цивільного кодексу України (далі – ЦК)). Сторонами деліктного зобов`язання зазвичай виступають потерпілий (кредитор) і заподіювач шкоди (боржник). Разом з тим правила регулювання таких зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо заподіювачем, а іншою особою за умови, що законом передбачено такий обов`язок іншої особи, хоч вона шкоди й не заподіювала. При цьому за статтею 1191 ЦК особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
Таким чином, після виконання особою, що не завдавала шкоди, свого обов`язку з відшкодування потерпілому шкоди, завданої іншою особою, потерпілий одержує повне задоволення своїх вимог, і тому первісне деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням (стаття 599 ЦК).
Первісне (основне) деліктне зобов`язання та зобов`язання, що виникло з регресної вимоги, не можуть виникати та існувати одночасно.
Спеціальний Закон №1961-ІV регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі – обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності) і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.
За змістом цього Закону страхове відшкодування, яке за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності страховик виплатив третій особі, а не своєму страхувальнику, є одночасно й відшкодуванням шкоди третій особі (потерпілому) в деліктному зобов`язанні, оскільки страховик у договірних правовідносинах обов`язкового страхування відповідальності є одночасно боржником у цьому деліктному зобов`язанні.
Отже, правові наслідки виплати страховиком страхового відшкодування за договором добровільного майнового страхування та виплати страхового відшкодування за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності різняться.
Судом встановлено, що на день скоєння дорожньо-транспортної пригоди відповідач не мав чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, і його вина встановлена постановою апеляційного суду Дніпропетровської області.
Викладене свідчить про обґрунтованість звернення другого учасника пригоди до позивача і одержання ним відповідного страхового відшкодування.
Встановлені судом першої інстанції обставини свідчать про те, що понесені витрати позивачем, у зв`язку з виплатою страхового відшкодування потерпілому у ДТП з вини відповідача, підлягають стягненню з останнього в порядку регресу.
Отже, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог МТСБУ.
Дослідивши доводи апеляційної скарги колегія суддів приходить до висновку, що вони, зокрема, зводяться до незгоди з висновком про оцінку вартості матеріальної шкоди, завданої власнику транспортного засобу пошкодженого внаслідок ДТП, в якому виною особою є відповідач та до його оцінки, однак, оцінка доказів є виключною компетенцією суду. 
Доводи апеляційної скарги оцінювачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не мають кваліфікацію судових експертів з правом проведення автотоварознавчих експертиз за спеціальністю 12.2 “Визначення вартості колісних транспортних засобів, розміру збитку, завданого власнику транспортного засобу” є безпідставними, оскільки спростовуються матеріалами справи (а.с. 33).
Доводи заявника стосовно того, що 04.12.2015 року огляд пошкодженого автомобіля не проводився, колегія суддів не бере до уваги, оскільки даний довід спростовується матеріалами справи (а.с. 23), а заявником не надано будь-якого доказу на спростування вказаної обставини, а тому є лише припущенням заявника.
Доводи заявника стосовно того, що його не було належним чином повідомлено про дату, час та місце огляду пошкодженого транспортного засобу, колегія суддів не бере до уваги, оскільки даний довід спростовується матеріалами справи (а.с. 17 зв.), а заявником не надано будь-якого доказу на спростування вказаної обставини, а тому є лише припущенням заявника.
Доводи скарги фактично зводяться до незгоди заявника із мотивами судового рішення, які наведені в його обґрунтування а також переоцінки доказів, проте відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена.
При цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  – залишити без задоволення.
Рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 04 листопада 2019 року – залишити без змін.        

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий:                                                        Т.Р. Куценко 

Судді:                                                                Е.Л. Демченко                                                                 
                                                                       М.О. Макаров