ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

18 червня 2020 року                                                        
м.Суми
Справа №592/8883/19 
Номер провадження 22-ц/816/1281/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),
суддів -          Криворотенка В. І. ,  Левченко Т. А. 
з участю секретаря судового засідання – Назарової О.М.,

у присутності :
представника позивача АТ Комерційний банк «ПриватБанк» - Гакаля Романа Володимировича 
розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»
на заочне рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 04 березня 2020 року, ухваленого у складі судді Котенко О.А. у м. Суми, 
у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про виселення із житла зі зняттям з реєстрації місця проживання,

                                                         в с т а н о в и в :

У червні 2019 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі – АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що 11 вересня 2016 року AT КБ "Приват Банк" отримало у власність квартиру, загальною площею 26.70 кв.м, житловою площею 19.50 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1  на підставі договору іпотеки від 13 квітня 2016 року, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Каримовою Н.С. та зареєстрований у державному реєстрі під номером 1151. 
Вказувало, що після отримання права власності на вказану нерухомість, позивач здійснив намагання отримати доступ до житла, однак перешкодою для вчинення зазначених дій стало реєстрація та проживання у ньому  ОСОБА_1 , який підлягає виселенню без надання іншого жилого приміщення. 
На виконання положення ч. 1 ст. 109 ЖК України позивачем було направлено відповідачу письмову вимогу про добровільне звільнення приміщення та зняття з реєстраційного обліку, однак законні вимоги позивача були проігноровані та нерухомість не була передана позивачу у вільне користування. Ураховуючи зазначене, примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо добровільно мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника, або в інший погоджений строками строк. 
Посилаючись на вищевказані обставини, просив виселити ОСОБА_1 , який зареєстрований та проживає у квартирі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , зі зняттям з реєстрації місця проживання.
Заочним рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 04 березня 2020 року відмовлено у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк».
Не погоджуючись із вказаним рішенням, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що АТ КБ «ПриватБанк» є власником квартири АДРЕСА_2 на підставі договору іпотеки від 13 квітня 2016 року, а тому ОСОБА_1 втратив право власності на вказану квартиру, а також право користування нею, а отже правова вимога нового власника квартири про виселення колишнього власника (користувача) квартири є законною та обґрунтованою в силу статті 346 ЦК України. Крім того вказувало, що банком на адресу відповідача направлялося письмове повідомлення про виселення, проте на даний час не виконано, чим порушено законні права та інтереси позивача. Зазначало, що судом першої інстанції не враховано, що відповідно до кредитного договору від 29 листопада 2006 року кредит ОСОБА_1 надавався на придбання нерухомості.
Відповідачем у встановлений судом строк відзиву на апеляційну скаргу не подано.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника АТ КБ «ПриватБанк» - Гакаля Р.В., який підтримав доводи апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
За приписами ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відмовляючи у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив з того, що квартира АДРЕСА_2 Суми придбана не за рахунок кредиту, а банк набув у власність вказану квартиру на підставі договору іпотеки від 13 квітня 2016 року, укладеного з ТОВ «Естейт Селлінг», тому вимога банку про виселення ОСОБА_1 з житла зі зняттям з реєстрації місця проживання є безпідставною.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, так як суд дійшов їх правильно встановивши фактичні обставини справи, з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів цивільної справи вбачається, що 29 листопада 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, згідно з яким ОСОБА_1 надано кредитні кошти сумі 14000 доларів США для купівлі квартири на строк з 29 листопада 2006 року по 27 листопада 2026 року (а.с. 51-54).
У цей же день, 29 листопада 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, згідно з яким ОСОБА_1 передав в іпотеку в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , придбану за договором купівлі-продажу квартири від 29 листопада 2006 року (а.с. 55-57).
Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 27 травня 2012 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 29 листопада 2006 року в розмірі 14051,56 доларів США звернуто стягнення на предмет іпотеки – квартиру АДРЕСА_2 шляхом продажу вказаного майна ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також з наданням всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_2 зі зняттям їх з реєстраційного обліку.
Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 27 липня 2012 року рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 27 травня 2012 року скасовано в частині задоволення позовних вимог щодо виселення та відмовлено ПАТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні цих вимог. Змінено рішення суду, виклавши абзац другий резолютивної частини рішення в новій редакції: «В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 29 листопада 2006 року в розмірі 14051,56 доларів США, що за офіційним курсом НБУ еквівалентно 108197 грн 24 коп., звернуто стягнення на предмет іпотеки – квартиру АДРЕСА_2 з визначеною сторонами початковою вартістю 88375 грн шляхом продажу вказаного майна ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем». В іншій частині рішення суду залишено без змін (а.с. 96-99).
13 квітня 2016 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Естейт Селлінг» було укладено договір купівлі-продажу, згідно якого ПАТ КБ «ПриватБанк» продало ТОВ «Естейт Селлінг» квартиру АДРЕСА_2 , викладені обставини підтверджуються постановою Апеляційного суду Сумської області від 10 вересня 2018 року (а.с. 81-85).
13 квітня 2016 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» як іпотекодержателем та ТОВ «Естейт Селлінг» як іпотекодавцембуло укладено договір іпотеки №DNTFLOK06629/D1125, відповідно до умов якого ТОВ «Естейт Селлінг» передало в іпотеку ПАТ КБ «ПриватБанк» квартиру АДРЕСА_2 Суми у забезпечення виконання зобов`язань іпотекодавцем ТОВ «Естейт Селлінг» перед іпотекодержателем, що випливають з кредитного договору №DNTFLOK06629 від 26 травня 2015 року.
Згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку», викладеному в п.28 договору іпотеки, звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, може бути здійснено в позасудовому порядку шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити іпотекодавця (а.с.71-78).
Отже, в позасудовому порядку на підставі договору іпотеки від 11 серпня 2016 року відбулося звернення стягнення на передане в іпотеку житло - квартиру АДРЕСА_2 .
11 серпня 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» зареєструвало право власності на вищевказану квартиру на підставі договору іпотеки від 13 квітня 2016 року (а.с. 8-9).
З матеріалів справи вбачається, що АТ КБ «ПриватБанк» надало суду копію вимоги до ОСОБА_1 про виселення з квартири протягом 30 днів з моменту отримання вимоги та копію реєстру відправлень рекомендованих листів (а.с. 7, 10). Однак, докази вручення такої вимоги ОСОБА_1 у матеріалах справи відсутні.
Відповідно до частин 2, 3 статті 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.
Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.
Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання – пропорційним законній меті.
У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява  № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».
Таким законом є стаття 109 ЖК УРСР, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.
Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.
У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).
Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Звертаючись до суду з вищевказаним позовом АТ КБ «ПриватБанк» посилалося на те, що банк як новий власник, який набув право власності на квартиру АДРЕСА_2 на підставі договору іпотеки від 13 квітня 2016 року, укладеного між ТОВ «Естейт Селлінг» та ПАТ КБ «ПриватБанк», і не може отримати доступ до спірної квартири, оскільки там проживає ОСОБА_1 . 
Проте як убачається з матеріалів справи, у зв`язку із укладенням між ТОВ «Естейт Селлінг» та ПАТ КБ «ПриватБанк» договору іпотеки від 13 квітня 2016 року, договірних відносин між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» не виникало, кредитний договір не укладався.
Крім того, банк, набуваючи спірне житлове приміщення у власність на підставі іпотечного договору від 13 квітня 2016 року, був обізнаний про те, що у вищевказаній квартирі зареєстрований і проживає ОСОБА_1 ,  а також те, що спірне житлове приміщення було придбано ОСОБА_1 не за кредитним договором від 26 травня 2015 року, на підставі якого банк набув його у власність. Отже, банку було відомо про ризики, пов`язані з набуттям у власність спірної нерухомості.
Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_1  втратив право власності на квартиру, то й втратив право користування нею, а тому правова вимога нового власника будинку про виселення колишніх власників (користувачів) квартири є законною та обґрунтованою в силу статті 346 ЦК України, не заслуговують на увагу, оскільки позивач не аргументував ні мету, яку він переслідував, подавши позов про виселення відповідача без надання їм іншого житлового приміщення, ні співмірність такого виселення відповідній меті. Втручання у право на повагу до житла відповідача буде відповідати Конвенції не лише тоді, коли таке втручання здійснюється згідно із законом, але й якщо для такого втручання існують легітимні цілі, вичерпний перелік яких наведений у пункті другому статті 8 Конвенції. Обґрунтування пропорційності виселення Європейський суд з прав людини вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції (див. mutatis mutandis «Dakus v. Ukraine», № 19957/07, § 50-51, ЄСПЛ від 14 грудня 2017 року).
Посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_1 придбав спірну квартиру за кредитні кошти є безпідставними, оскільки відповідачем було придбано квартиру АДРЕСА_2 Суми за кредитним договором від 29 листопада 2006 року, а не за кредитним договором від 26 травня 2015 року., в забезпечення виконання якого був укладений договір іпотеки від 13 квітня 2016 року. Тому, ОСОБА_1 , у відповідності до положень ч. 2 ст. 109 ЖК України, не може бути виселений із спірної квартири без надання іншого постійного жилого приміщення.
За встановлених обставин справи та вимог закону, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк».
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не належать до тих підстав, із якими процесуальне законодавство пов`язує можливість прийняття судового рішення про скасування оскарженого рішення суду.        
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

                                                           п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.
Заочне рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 04 березня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складене 18 червня 2020 року.

Головуючий -                                                                                О. І. Собина

Судді:                                                                                             В.І. Криворотенко

Т.А. Левченко