Постанова
Іменем України
 
27 травня 2020 року
м. Київ
 
справа № 314/5279/17
провадження № 61-48303св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого – Кузнєцова В. О., 
суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – Міністерство оборони України,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 17 травня 2018 року у складі судді Капітонова Є. М. та постанову Запорізького апеляційного суду від 20 листопада 2018 року у складі колегії суддів: Крилової О. В., Кухаря С. В., Полякова О. З.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
 
У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, посилаючись на те, що він проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 та в період з 23 серпня 2016 року по 27 вересня 2016 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції (далі – АТО), забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в Донецькій області. Під час проходження ним служби в зоні АТО поблизу населеного пункту Луганське Донецької області 27 вересня 2016 року сталася дорожньо-транспортна пригода         (далі – ДТП), в результаті якої він отримав закриту черепно-мозкову травму, забій головного мозку тяжкого ступеня з формуванням множинних контузійно-геморогічних вогнищ обох тімяних медіобазальних відділів скроневих долей, внутрішньошлуночковий крововилив у вигляді незначного правобічного геміпарезу ангіодистонічного, вестибулоапактичного, дисмнестичного, астенічного синдромів помірно виражених, закриту травму грудної клітини, перелом I, II ребер праворуч, забій правої легені, малого правобічного геопневмотораксу, пневмедіастінуму у вигляді больового синдрому. Внаслідок ушкодження здоров`я він змушений був тривалий час лікуватися, проходити чисельні медичні огляди та обстеження, відновлювальні процедури. Рішенням медико-соціальної експертної комісії                 від 27 березня 2017 року йому встановлено III групу інвалідності у зв`язку із травмою, пов`язаною з виконанням обов`язків військової служби. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив стягнути на його користь з Міністерства оборони України грошові кошти на відшкодування моральної шкоди в розмірі 320 000 грн.
 
Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 17 травня 2018 року позов задоволено частково. Стягнуто з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди з підстав завдання ушкодження здоров`ю в розмірі 150 000 грн. Стягнуто з Міністерства оборони України на користь держави судовий збір в розмірі 1 600 грн.
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що вироком Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 05 липня 2017 року у справі № 219/3853/17 встановлено вину службової особи військової частини НОМЕР_1 у вчиненні 27 вересня 2016 року ДТП поблизу населеного пункту Луганське Донецької області, внаслідок якої здоров`ю позивача була завдана шкода. При цьому обов`язок держави відшкодувати шкоду, яку заподіяно внаслідок незаконних дій та бездіяльності військовослужбовців при здійсненні ними своїх повноважень, покладається на Міністерство оборони України як на уповноважений орган державного управління. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд виходив з характеру правопорушення, глибини фізичного болю та страждань, яких позивач зазнав у зв`язку з ушкодженням здоров`я.
 
Постановою Запорізького апеляційного суду від 20 листопада 2018 року апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишено без задоволення. Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 17 травня 2018 року залишено без змін.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.
 
У грудні 2018 року Міністерство оборони України подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 17 травня 2018 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 20 листопада 2018 року і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.
 
Касаційна скарга Міністерства оборони України мотивована тим, що суди неповно з`ясували обставини справи, не дослідили в повному обсязі доказів, не встановили факт вчинення ним протиправних дій або бездіяльності, а також вини в заподіянні шкоди здоров`ю позивача, тому дійшли помилкового висновку про часткове задоволення позову. Оскільки військові частини володіють на праві оперативного управління закріпленим за ними військовим майном, то саме вони мають нести відповідальність за шкоду, завдану військовослужбовцем.  
 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду                            від 21 грудня 2018 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Вільнянського районного суду Запорізької області.
 
05 лютого 2019 року справа № 314/5279/17 надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
 
Позиція Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України    (далі – ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ». Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
 
За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
 
Згідно з частиною першою статті 367, частиною першою статті 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою 1 розділу V ЦПК України.
 
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.
 
Судами встановлено, що  ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 та в період з 23 серпня 2016 року по 27 вересня 2016 року безпосередньо брав участь в АТО, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в Донецькій області, що підтверджується довідкою військової частини НОМЕР_1 від 25 жовтня 2016 року                       № 10046. 
 
Згідно з довідкою військової частини НОМЕР_1 про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) від 26 квітня 2017 року № 890 солдат  ОСОБА_1 27 вересня 2016 року близько 12 год. 35 хв. під час виконання обов`язків військової служби внаслідок ДТП в зоні АТО отримав закриту черепно-мозкову травму, забій головного мозку тяжкого ступеня з формуванням множинних контузійно-геморогічних вогнищ обох тімяних медіобазальних відділів скроневих долей, внутрішньошлуночкового крововиливу у вигляді незначного правобічного геміпарезу ангіодистонічного, вестибулоапактичного, дисмнестичного, астенічного синдромів помірно виражених. 
 
Відповідно до частин першої, шостої статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
 
Вироком Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 05 липня                  2017 року у справі № 219/3853/17 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 415 Кримінального кодексу України (далі – КК України), та призначено йому покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі. Відповідно до статті 75 КК України засудженого ОСОБА_2 звільнено від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з встановленням трьох років іспитового строку, покладено на засудженого обов`язки в порядку статті 76 КК України.
 
Вказаним вироком було встановлено, що з 29 червня 2015 року за 1 механізованим батальйоном військової частини НОМЕР_1 закріплений автомобіль ЗІЛ-131, військовий номер НОМЕР_2 , із встановленою на його шасі автомобільною цистерною (АЦЗ-4,4-131), який згідно з технічним талоном транспортного засобу серії НОМЕР_3 відноситься до транспортної групи експлуатації. 27 вересня 2016 року солдат ОСОБА_2 отримав усний наказ від командира взводу матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_1 молодшого сержанта ОСОБА_3 розвести автомобілем ЗІЛ-131, військовий номер НОМЕР_2 , воду на взводні опорні пункти, розташовані на території Бахмутського району Донецької області. 27 вересня 2016 року обвинувачений ОСОБА_2 , будучи військовослужбовцем, що безпосередньо керував рухом транспортної машини ЗІЛ-131, військовий номер НОМЕР_2 , в порушення вимог статей 11, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статей 1, 4, 5 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, статей 14, 16 Закону України «Про дорожній рух», пунктів 2.3, 2.9 «а», 10.1, 11.1 та 11.3 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (далі – Правила), допустив керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння. Рухаючись у той же день близько 12 год. 30 хв. в районі        742 км + 95 м автодороги сполученням Київ–Харків–Довжанськ на території Бахмутського району Донецької області, ОСОБА_2 , не передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків, хоча повинен був і міг їх передбачити, виїхав на смугу зустрічного руху з метою об`їзду вибоїни, чим не надав перевагу в русі водію автомобіля УАЗ 452, державний номер НОМЕР_4 , під керуванням ОСОБА_1 , що наближався до нього з боку міста Харкова, який, у свою чергу, перебуваючи в аварійній ситуації, з метою уникнути зіткнення із зустрічним транспортним засобом, виїхав на смугу зустрічного руху, яка на той час була вільною. Надалі обвинувачений ОСОБА_2 , не переконавшись в тому, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, змінив напрямок руху в бік смуги руху в напрямку міста Харкова, в результаті чого здійснив зіткнення з автомобілем, яким керував ОСОБА_1 та який відповідно до висновку судової автотехнічної експертизи від 24 березня 2017 року № 2/19-42 з моменту початку руху автомобіля ЗІЛ-131, військовий номер НОМЕР_2 , на смугу руху керованого ним автомобіля, діючи відповідно до вимог пункту 12.3 Правил, не мав у своєму розпорядженні технічної можливості запобігти ДТП. За висновком судово-медичної експертизи від 01 березня 2017 року № 92-м водію автомобіля УАЗ 452, державний номер НОМЕР_4 ,           ОСОБА_1 внаслідок ДТП були спричинені тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми, забій головного мозку важкого ступеня з формуванням множинних контузійно-геморагічних вогнищ обох тім`яних, медіобазальних відділів скроневих долей, внутрішньошлуночкового крововиливу, закритої травми грудної клітини, перелому 1, 2 ребра, забій правої легені, посттравматичний пульмоніт, правобічний малий гемопневмоторакс, пневмомедіастеніум, забій серця, перелом кісток носу, різана лоскутна рана крила носа зліва, забій м`яких тканин правої гомілки, які у своїй сукупності відносяться до тяжких тілесних ушкоджень.
 
Таким чином, судами встановлено, що позивач отримав ушкодження здоров`я під час перебування на військовій службі, а ДТП сталася внаслідок протиправних дій іншого військовослужбовця.
 
Відповідно до частини першої та пункту 1 частини другої статті 23 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.
 
Згідно з частиною першою та пунктом 1 частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала  якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
 
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 5 постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
 
Отже, наявність шкоди ще не породжує абсолютного права на її відшкодування будь-якою особою, так як необхідно довести наявність усіх складових цивільно-правової відповідальності, правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності. 
 
Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. 
 
Діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням військовою частиною НОМЕР_1 транспортних засобів, зокрема автомобіля ЗІЛ-131, військовий номер НОМЕР_2 , має ознаки джерела підвищеної небезпеки.
 
Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо).
 
Тобто володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є не лише його власник, але й інша фізична чи юридична особа, яка на відповідній правовій підставі володіє цим об`єктом.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1188 ЦК України шкода,  завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.
 
Вирішуючи питання про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, національні суди повинні встановити, хто та на якій правовій підставі володіє відповідним транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
 
Статтею 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» визначено, що військове майно – це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі – військові частини). До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо.
 
Міністерство оборони України як центральний орган управління Збройних Сил України здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами Збройних Сил України, в тому числі у разі їх розформування (частина друга статті 2 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України»).
 
Відповідно до статті 3 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті). З моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна. Військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише за його цільовим та функціональним призначенням. Облік, інвентаризація, зберігання, списання, використання та передача військового майна здійснюються у спеціальному порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.
 
Згідно з частиною другою статті 14 Закону України «Про Збройні Сили України» земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належать їм на праві оперативного управління та звільняються від сплати усіх видів податків відповідно до законів з питань оподаткування.
 
Частиною першою статті 137 Господарського кодексу України передбачено, що правом оперативного управління у цьому Кодексі визнається речове право суб`єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим Кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом).
 
Відповідно до статті 5 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України» за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов`язань, а також за шкоду і збитки, заподіяні довкіллю, правам та інтересам фізичних і юридичних осіб та державі, військова частина як суб`єкт господарської діяльності несе відповідальність, передбачену законом та договором. Військова частина як суб`єкт господарської діяльності за своїми зобов`язаннями відповідає коштами, що надходять на її рахунок по відповідних статтях кошторису (крім захищених статей), а в разі їх недостатності відповідальність за зобов`язаннями військової частини несе Міністерство оборони України. Стягнення за зобов`язаннями військової частини не може бути звернено на майно, за нею закріплене.
 
Враховуючи те, що військові частини володіють на праві оперативного управління закріпленим за ними Міністерством оборони України військовим майном, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, вони несуть відповідальність згідно з частиною другою статті 1187 ЦК України.
 
Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду           від 05 червня 2018 року у справі № 243/10982/15-ц (провадження № 14-81цс18).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
 
Задовольняючи частково позов, суди попередніх інстанцій виходили з того, що факт заподіяння позивачу моральної шкоди з вини військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 доведено та підтверджується вироком Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 05 липня 2017 року у справі № 219/3853/17. Посилаючись на те, що Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, в підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України, суди дійшли помилкового висновку, що саме воно зобов`язане відшкодувати завдану позивачу шкоду.
 
При цьому, неправильно застосувавши вищенаведені норми матеріального права, суди не звернули уваги на те, що відповідальність за заподіяну військовослужбовцем шкоду повинна нести військова частина, на обліку та в оперативному управлінні якої перебуває джерело підвищеної небезпеки, а не Міністерство оборони України.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі                          № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено правовий висновок про те, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
 
Суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем.
 
У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.
 
Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно із специфікою спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову.
 
Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Разом з тим установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.
 
Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18),             від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (провадження № 14-178цс18),               від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (провадження № 14-392цс18),                від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (провадження № 14-512цс18),           від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18),                        від 05 травня 2019 року у справі № 554/10058/17 (провадження № 14-20цс19).
 
В цій справі ОСОБА_1 пред`явив позов до Міністерства оборони України, клопотань про заміну цього відповідача належним чи про залучення до участі у справі військової частини НОМЕР_1 не заявляв.
 
За таких обставин висновки судів першої та апеляційної інстанцій про часткове задоволення позову та стягнення з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди з підстав завдання ушкодження здоров`ю в розмірі 150 000 грн є неправильними.
 
Відповідно до статті 412 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
 
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушено норми процесуального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог з наведених вище підстав.
 
Щодо розподілу судових витрат.
 
Згідно з частиною першою статі 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
 
Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, – у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Згідно з частиною другою статті 133 ЦПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
 
Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначено Законом України «Про судовий збір».
 
Відповідно до пунктів 2, 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судових збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі – у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи; учасники бойових дій, Герої України – у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав. 
 
За наявною в матеріалах справи фотокопією посвідчення серії НОМЕР_5 , виданого 12 квітня 2017 року Управлінням персоналу штабу військової частини НОМЕР_6 , ОСОБА_1 має пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни – учасників бойових дій. 
 
Таким чином, ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору на підставі пунктів 2, 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судових збір».
 
Згідно з частиною сьомою статті 141 ЦПК України, якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
 
За подання апеляційної та касаційної скарг Міністерство оборони України сплатило судовий збір в загальному розмірі 3 960 грн (960 грн + 3 000 грн), тому у зв`язку із задоволенням касаційної скарги та ухваленням Верховним Судом нового рішення про відмову в задоволенні позову понесені відповідачем судові витрати на сплату судового збору підлягаютькомпенсації за рахунок держави.
 
Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити.
 
Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 17 травня 2018 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 20 листопада 2018  року скасувати і ухвалити нове рішення.
 
В задоволенні позову  ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди з підстав завдання ушкодження здоров`ю відмовити.
 
Компенсувати Міністерству оборони України 3 960 (три тисячі дев`ятсот             шістдесят) грн судового збору, сплаченого за подання апеляційної та касаційної скарг в цій справі, за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	В. О. Кузнєцов  	
Судді:	В. С. Жданова    В. М. Ігнатенко  	
 	В. А. Стрільчук	
 	 	
 	М. Ю. Тітов