Дата документу 14.04.2020 Справа № 316/2161/18

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ЄУН 316/2161/18                                                   Головуючий у 1 інстанції Бульба О.М.
Провадження №22ц/807/1312/20                             Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
14 квітня 2020року         м. Запоріжжя
       Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

Головуючого:        Полякова О.З.,
суддів: Кухаря С.В.,
        Крилової О.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 24 січня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» про стягнення коштів та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення коштів та моральної шкоди.
В обґрунтування своїх вимог зазначав, що рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 22 травня 2017 року з АТ КБ «ПриватБанк» на його користь стягнуто грошові кошти в сумі 16950,75 грн. Станом на день подання позову, відповідачем жодних дій, спрямованих на повернення коштів, вчинено не було. 
Посилаючись на наведене, ОСОБА_1 просив суд стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» три відсотка річних в розмірі 1528,35 грн., індекс інфляції в розмірі 10647,39 грн. та 7424,47 грн. пені, що разом складає 19600,21 грн. 
Крім того, ОСОБА_1 зазначав, що внаслідок незаконних дій відповідача, його звичний уклад життя порушено. У зв`язку з чим позивач просив стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» моральну шкоду у розмірі 10000 грн. Також просив стягнути з відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 3000 грн. 
Рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 24 січня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 три проценти  річних в розмірі 1528,35 грн., розмір індексу інфляції в сумі 10647,39 грн., пеню в розмірі 7424,47 грн. В задоволенні інших вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення трьох відсотків річних, розміру індексу інфляції та пені, суд першої інстанції виходив з того, що до спірних правовідносин застосовуються положення ч. 2 ст. 625 ЦК України, крім того, судом зазначено, що порушення грошового зобов`язання відповідачем існувало між сторонами до ухвалення рішення, яким стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» грошові кошти. 
Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні вимоги щодо стягнення з відповідача моральної шкоди, суд першої інстанції керувався тим, що позивачем не надано доказів на доведення зазначеного розміру моральної шкоди. Залишаючи без задоволення вимоги про стягнення 3000 грн. витрат на правову допомогу, суд зазначив про відсутність в матеріалах справи належних доказів на підтвердження понесення цих витрат.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням в частині задоволених позовних вимог, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 24 січня 2020 року в цій частині скасувати, та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. В іншій частині рішення залишити без змін. 
В обґрунтування доводів своєї апеляційної скарги, АТ КБ «ПриватБанк» зазначають, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання. Щодо стягнення неустойки, АТ КБ «ПриватБанк» вказує, що матеріалами справи підтверджено, що представником відповідача до ухвалення рішення було заявлене усне клопотання про застосування судом строку позовної давності відповідно до вимог ч. 4 ст. 267 ЦК України, а отже, стягнення пені повинно бути обмеженим останніми 12 місяцями перед звернення до суду. Також АТ КБ «ПриватБанк» зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги правові позиції Верховного Суду України, викладені у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15 та у постанові від 02 березня 2016 року по справі № 6-2491цс15. 
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.
Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Ухвалою суду апеляційної інстанції від 02 березня 2020 року (а.с. 110), в порядку передбаченому ст. 360 ЦПК України, особам, які беруть участь у справі, надавався строк для надання можливих відзивів на апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк».
Однак, в строк визначений судом на адресу апеляційного суду відзивів від осіб, які беруть участь у справі, на вищезазначену апеляційну скаргу, не надійшло.
В силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
01 квітня 2020 року на адресу апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшли пояснення на апеляційну скаргу, в яких він зазначає, що відповідач безпідставно списав грошові кошти з його зарплатного рахунку та перевів їх на інший, чим порушив умови договору, що також встановлено рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 22 травня 2017 року. Таким чином, має місце порушення відповідачем грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. Просить залишити апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» без задоволення. 
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Таким чином, рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 розміру моральної шкоди та витрат на правничу допомогу колегією суддів не переглядається.
Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
Так, встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 22 травня 2017 року частково задоволено позов ОСОБА_1 . Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 розмір грошових коштів списаних з банківського рахунку/картки № НОМЕР_1 (картки для виплат заробітної плати), відкритого на ім`я ОСОБА_1 в ПАТ КБ «Приватбанк» в сумі 16950,75 грн.
Постановою Запорізького апеляційного суду від 06 березня 2018 року вищенаведене рішення залишено без змін (а.с. 5-8).
Постановою заступника начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МУЮ Мурихіна С.В. від 18 лютого 2020 року ВП № 56259921 з примусового виконання виконавчого листа № 2/316/90/17, виданого Енергодарським міським судом Запорізької області, про стягнення з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 коштів у розмірі 16950,75 грн. виконавче провадження закінчено, на підставі фактичного виконання рішення суду (а.с. 117-118).
Отже, предметом позову у цій справі є стягнення на підставі статті 625 ЦК України 3 % річних та інфляційних втрат за невиконання грошового зобов`язання, а саме виплати грошових коштів на підставі рішення суду.
Статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.
Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).
При цьому у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України).
Також Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, за яким дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин.
Отже, положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.
Таким чином, доводи апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» про відсутність правових підстав для задоволення стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат спростовуються аналізом наведених вище норм матеріального права.
Відповідно до статті 3 Закону України від 3 липня 1991 року №1282-Х11 «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики (Державним комітетом статистики України) і не пізніше 10 числа кожного місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону (стаття 4).
Інфляційне збільшення боргу рахується за формулою: сума боргу ? процент інфляції.
Згідно з наданого позивачем розрахунку з врахуванням індексів інфляції сума інфляційних втрат за вказаний період дорівнює 10647,39 грн. 
Розрахунок 3% річних здійснюється за формулою 3% * сума боргу * кількість прострочених днів) /365 (кількість днів у році). Згідно з наданого позивачем розрахунку розмір 3% річних, який підлягає стягненню з відповідача складає 1528,35 грн.
Згідно з ч. 1 ст. 4, ч.1 ст.5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).
Положеннями частини третьої статті 12 та частин першої статті 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Частиною 6 ст. 81ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідачем у справі розрахунки позивача не спростовані, власні розрахунки не надані ані в суді першої, ані в суді апеляційної інстанції, а тому відсутні підстави для неврахування розрахунків позивача, викладених в позовній заяві.
Також, вірно враховано судом першої інстанції, що згідно ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Стягнення неустойки може бути прямо передбачено законом, таким Законом, в даному випадку, є Закон України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» який передбачає спеціальні правила щодо відповідальності банків при здійсненні переказу, у вигляді сплати пені. 
Таким чином, дослідивши розрахунок позивача, враховуючи відсутність заперечень АТ КБ «ПриватБанк» з приводу наведеного розрахунку, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про стягнення з відповідача 7424,47 грн. пені. 
Щодо доводів апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» про заявлення в суді першої інстанції усного клопотання про застосування строку позовної давності, колегія суддів зазначає наступне. 
Відповідно до статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
За загальним правилом заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.
При цьому законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності.
Так, за приписами ч. 2 ст. 182 ЦПК України заяви, клопотання і заперечення подаються в письмовій або усній формі. У випадках, визначених цим Кодексом, заяви і клопотання подаються тільки в письмовій формі.
Відповідно до ч. 3 ст. 43 ЦПК України, учасники справи мають право подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.
Згідно з ч. 2 ст. 13 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. 
Таким чином, заяву про сплив позовної давності може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання - письмового чи усного, що відповідає вимогам наведених статей процесуального законодавства.
Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року № 6-2667цс16.
Разом з тим, відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Так, колегією суддів апеляційної інстанції не приймаються до уваги зазначені доводи АТ КБ «ПриватБанк», оскільки з матеріалів справи вбачається, що фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу по цій справі не здійснювалось на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників судового засідання (а.с. 24, 59, 87). 
Таким чином, доводи апеляційної скарги стосовно того, що судом першої інстанції в порушення вимог законодавства не було застосовано до спірних правовідносин позовної давності, за заявою відповідача не знайшли свого підтвердження під час вивчення матеріалів справи.
З рахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.
Керуючись ст. ст. 7 ч. 13, 367, 369 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 384, п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України, колегія суддів,- 

ПОСТАНОВИЛА :
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк»- залишити без задоволення.
Рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 24 січня 2020 року у цій справі - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 14 квітня 2020року.

Головуючий:

Судді: