КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД  

єдиний унікальний номер справи: 362/1856/19
провадження в апеляційній інстанції №22-ц/824/429/2020
 
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ                                 УКРАЇНИ
 
24 лютого 2020 року Київський апеляційний суд  в складі колегії суддів:
 
судді - доповідача:                                                 Білич І.М.
суддів:                                                                    Лапчевської О.Ф., Іванченко М.М.
при секретарі:                                                        Кемському В.В.
за участю: позивача                                              ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 25 вересня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Васильківського міськрайонного суду Київської області Ковбель М.М.,
по цивільній справі № 362/1856/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання мирової угоди і акта на право власності та речові права на земельну ділянку недійсними, -
 
в с т а н о в и л а:
 
У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання мирової угоди від 03.01.1996 року і акта на право власності та речових прав на земельну ділянку, кадастровий номер 3221483801:01:025:0103, від 12.04.2017 року недійсними. Також просила визнати за нею право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 та присадибну земельну ділянку площею 0,1704 га. 
В обґрунтування позову вказувала, що ухвалою Васильківського міськрайонного суду від 03.01.1996 року у справі №539 за позовом ОСОБА_6 , ОСОБА_2 до ОСОБА_7 , ОСОБА_1 про визнання свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок недійсним та визнання недійсним договору дарування житлового будинку судом було затверджено погоджену між сторонами мирову угоду на умовах, що позивачі, які діють в інтересах своїх неповнолітніх дітей визнають договір дарування від 14.07.1995 року на 1/3 його частину, а також в цій же частині визнають дійсним свідоцтво про право власності на жилий будинок АДРЕСА_2 . У свою чергу, відповідачі визнають за позивачами та їхніми неповнолітніми дітьми право власності на 2/3 частини жилого будинку АДРЕСА_1 .
ОСОБА_1 вважала, що мирова угода була укладена з порушенням законодавства України, так як судом не було з`ясовано чи є жилий будинок по АДРЕСА_1 сумісною власністю ОСОБА_7 та відповідачів. Крім того, Кодаківською сільською радою видана довідка №698 від 25.12.1995 року, згідно якої ОСОБА_6 і ОСОБА_2 отримали земельну ділянку по АДРЕСА_3 , як новоутворений колгоспний двір, що є підтвердженням того, що вони не були членами колгоспного двору ОСОБА_7 по АДРЕСА_1 , а тому претендувати на вказану власність не мали права.
Мирова угода, затверджена судом, залишилася не реалізованою та формальною, а тому позивач просила визнати вказану мирову угоду, затверджену судом 03.01.1996 року недійсною.
Окрім того, позивач вважала, що згідно ст. 30 ЗКУ право на присадибну земельну ділянку розміром, 0,1704 га перейшло до неї при переході права на житловий будинок, згідно договору дарування від 14.07.1995 року і зобов`язано бути посвідчене сільською радою. Натомість, сільська рада с. Кодаки рішенням №35-15/2017 від 16.02.2017 року присадибну земельну ділянку площею 0,118 га надала для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_2 , яка незаконно оформила на неї право власності  12.04.2017 року. 
 
Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 25 вересня 2019 року в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
 
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої просила суд визнати рішення Васильківського міськрайонного суду від 25 вересня 2019 року незаконним та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Вказуючи, що відповідачами не надано жодного документа, який підтверджував би їх право щодо будинку або  на земельну ділянку, у тому числі шляхом прийняття спадщини.
Відповідачі у 1995 році незаконно звернулися до неї з позовом. При цьому, особи, які представляли її інтереси в межах вказаної справи, не надали їй компетентної правової допомоги та ввели суд в оману, що призвело до затвердження незаконної мирової угоди і позбавлення неї права власності на 2/3 житлового будинку.
Посилаючись на  положення ст.ст. 230, 232 ЦК України, позивач вважала, що відповідачі повинні відшкодувати їй моральні збитки у розмірі 100 000 гривень за незаконне позбавлення права користування 2/3 частинами  житлового будинку та присадибної земельної ділянки упродовж 22 років.
 
Представник відповідачів, адвокат Москалюк А.В. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому з посиланням на те, що ОСОБА_1 обрала спосіб захисту цивільних прав, який не ґрунтується на вимогах чинного законодавства, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
 
У судовому засіданні ОСОБА_1  підтримала подану апеляційну скаргу, просила суд її задовольнити.
Відповідачі, будучи належним чином повідомленими про розгляд справи, в судове засідання не з'явилися. Подали в особі свого представника,  адвоката Москалюк А.В.  до апеляційного суду заяву, в якій просив слухати справу за його відсутності та відсутності відповідачів.
Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у  відсутність відповідачів в силу положень ст. 372 ЦПК України.
 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб що з`явилися в судове засідання, перевіривши  матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга не підлягає до задоволенню виходячи з наступного.
 
Судом при розгляді справи було встановлено, що ухвалою Васильківського районного суду Київської області від 03.01.1996 року у справі №539 за позовом ОСОБА_6 , ОСОБА_2 до ОСОБА_7 , ОСОБА_1 про визнання свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок недійсним і визнання недійсним договору дарування житлового будинку та за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи:   ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , про встановлення факту прийняття спадщини було  закрито провадження у справі, затверджено мирову угоду, відповідно до умов якої: 
1) ОСОБА_6 і ОСОБА_2 , які діють в інтересах свої неповнолітніх дітей ОСОБА_8 , 1985 р.н., ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , 1988 р.н. визнають дійсним договір дарування від 14.07.1995 року здійснений від імені ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 на 1/3 його частину і засвідченого Васильківською нотаріальною конторою, а також в цій же частині визнають дійсним свідоцтво про право власності на жилий будинок АДРЕСА_1 , оформленого виконкомом Кодаківської сільської Ради 04.05.1995 року; 
2) ОСОБА_1 і ОСОБА_7 визнають за ОСОБА_6 і ОСОБА_2 , а також їхніми неповнолітніми дітьми: дочкою  ОСОБА_8 , 1985 р.н., дочкою ОСОБА_10 і сином ОСОБА_11 , 1988 р.н. право власності на 2/3 частини жилого будинку АДРЕСА_1 .
Зазначене судове рішення сторонами не оскаржувалося, набрало законної сили.
 
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1   про визнання мирової угоди недійсною, суд першої інстанції виходив з того, що пред`явлення  позову про визнання мирової угоди не є належним способом судового захисту.
Вказуючи також на те, що  ОСОБА_1 у поданій позовній заяви жодного правового обґрунтування щодо незаконності приватизації ОСОБА_2 земельної ділянки за кадастровим  номером НОМЕР_1 :01:025:0103 не наведено. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватись рішення як угоди на підставі яких видано відповідні  державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.
Визнання недійсними  актів  на право власності може мати місце у разі їх видання з порушенням вимог закону, усупереч рішень  чи угод.
За відсутності правового обґрунтування судом першої інстанції було відмовлено у задоволенні позовних вимог щодо визнання права власності на житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 та присадибної  ділянки площею 0, 1704 га.
 
Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює.
 
Доводи апеляційної скарги  про ухилення суду першої інстанції від розгляду обставин, які мають істотне значення по справі, дослідження доказів, які були подані  до суду, як на підтвердження того, що мирова угода укладалася з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін, і на думку колегії суддів не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та матеріалах справи.
 
Укладена сторонами мирова угода затверджується ухвалою суду, в резолютивній частині якої зазначаються умови угоди. Затверджуючи мирову угоду, суд цією ж ухвалою одночасно закриває провадження у справі. 
Право суду прийняти (затвердити) мирову угоду сторін з одночасним закриттям провадження у справі було передбачене і ст. 179 ЦПК УРСР в редакції, чинній на момент постановлення ухвали Васильківського районного суду Київської області від 03.01.1996 року у справі №539.
Затвердження судом мирової угоди з одночасним припиненням провадження у справі є нерозривною процесуальною дією і не може розглядатися як два самостійних акти - окремо щодо затвердження мирової угоди і щодо припинення провадження.
Отже, мирову угоду не можна розглядати як договір у цивільно-правовому розумінні і визнавати недійсною у позовному провадженні, оскільки порядок її укладання та затвердження регламентовано відповідними положеннями ЦПК України.
Висновок щодо неможливості оспорення положень мирової угоди в позовному провадженні закріплений також і у постанові Верховного Суду від 12.06.2018 року по справі № 908/1604/17.
За таких обставин, мирову угоду не можна розглядати як договір у цивільно-правовому розумінні, а також визнавати недійсною у позовному провадженні.
Відтак пред`явлення позову про визнання недійсною мирової угоди не є належним способом захисту ( ст. 16 ЦК України), тому суд першої інстанції правомірно прийшов до висновку, що діючим законодавством не передбачено скасування судом першої інстанції рішення суду про затвердження мирової угоди у спосіб обраний позивачем.
 
Доводи  апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що мирова угода залишилася не реалізованою та має формальний характер, не ґрунтуються на матеріалах справи та фактично встановлених судом обставинах.
Оскільки договор дарування житлового будинку АДРЕСА_1 від 14.07.1995 року, який здійснений від імені ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 , містить відмітку державного реєстратора Васильківського міжрайонного БТІ про те, що згідно судового рішення Васильківського районного суду Київської області від 03.01.1996 року право власності на 2/3 частину вказаного будинку відійшло до ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_5 . 
Тобто, сторони в повному обсязі виконали умови мирової угоди з подальшою реєстрацією відповідних речових прав.
 
Не можуть бути підставою для скасування  судового рішення і доводи  апеляційної скарги  в частині обґрунтування позивачем свого звернення до суду  положеннями п.11  Постанови Пленуму ВСУ №7,  відносно того, що будинок є частиною садиби та ст. 30 ЗК   щодо права на присадибну земельну ділянку розміром 0,1704 га, яке  перейшло при переході права на житловий будинок  згідно договору дарування від 14.07.1995 року, а відтак зобов`язано було бути посвідченим сільською радою  за вимогами ст. 23 ЗК України.
 
Так як, факт визнання та виконання сторонами, у тому числі ОСОБА_1 , умов мирової угоди підтверджується також тим, що у березні 2015 року ОСОБА_1 вже зверталася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_5 з позовом про поділ нерухомого майна, виділення майна в натурі та встановлення сервітуту.
При цьому, у позовній заяві позивач визнавала ту обставину, що вона згідно укладеної мирової угоди по справі №539/95 є власником лише 1/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1 ,  а власниками інших 2/3 частини будинку є відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_5 зазначала, що у 1997 році за усною домовленістю між нею та відповідачами був встановлений певний порядок і спосіб користування будинком. Вона користується у будинку квартирою АДРЕСА_4 загальною площею 36,8 кв.м., а відповідачі користуються квартирою АДРЕСА_5 загальною площею 44,0 кв.м. У спільному користування сторін знаходяться сарай (літ. «Б» ), гараж (літ.«В»), погріб (літ. «Г»), криниця та огорожа. Спірний будинок розташований на земельній ділянці площею 0,1704 га, яка була виділена сторонам рішенням Кодаківської сільської ради від 07 серпня 1998 року, і яку  відповідачі не бажають добровільно поділити.
 
З наведеного вище вбачається, що сторонами після визнання та виконання мирової угоди, здійснено перепланування спірного житлового будинку й визначено певний порядок користування будинком і земельною ділянкою.
У той же час, виділ часток ( поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній  із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним  виходом ( квартиру), або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають  розміру часток співвласників у праві власності.
Відмовляючи  у задоволенні  позовних вимог про поділ нерухомого майна, виділення майна в натурі та встановлення сервітуту, Апеляційний суд міста Києва в своєму рішенні від  17 серпня 2015 року  вказував на відсутність  згоди державної влади на заплановані переобладнання та перепланування при реальному поділі житлового будинку, які повинні були  отримати  до їх проведення, так як така згода є однією з умов для вирішення та задоволення позову.
Зазначаючи, що від вирішення питання про виділ частки ( поділ будинку) залежить вирішення спору щодо земельної ділянки, на якій розташований цей будинок. З урахуванням положень ст. 30 ЗК України 1990 року ( який був чинний на момент набуття сторонами права спільної часткової власності на будинок).
 
У ході  розгляду справи  щодо заявлених вимог про визнання мирової угоди і акта на право власності та речові права на земельну ділянку недійсними, як в суду першої так і  апеляційної інстанцій позивачем не було надано доказів  порушень допущених при видачі  відповідачу  державного акту про право власності на земельну ділянку, як і  відносно дій  пов`язаних з приватизацією земельної ділянки.
 
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування з доводів викладених у апеляційній скарзі нема.
 
Керуючись ст.ст. 368, 372, 374,375, 381 -384, 387  ЦПК України, колегія суддів,-
 
п о с т а н о в и л а:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 25 вересня 2019 рокузалишити без змін.
 
            Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
 
Повний текст постанови складено 16 березня  2020 року.
 
Суддя-доповідач:
 
            Судді: