Ухвала                                               
 
30 березня 2020 року
м. Київ
 
справа № 487/4892/19
 
провадження № 61-4766 ск 20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д.(суддя-доповідач), Гулька Б. І., 
Черняк Ю. В.,
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 08 жовтня 2019 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 12 лютого 2020 року 
у справі за позовом ОСОБА_1 до начальника Миколаївської митниці Державної фіскальної служби України Кріля Романа Володимировича, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконним рішенням,
ВСТАНОВИВ:
У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до начальника Миколаївської митниці Державної фіскальної служби України Кріля Романа Володимировича, Центрального районного суду м. Миколаєва, Державної казначейської служби України, у якому, посилаючись на незаконне притягнення його до адміністративної відповідальності, просив суд відшкодувати за рахунок державного бюджету 7 000,00 грн витрат, сплачених ним адвокату Бєліку В. Г. за надання юридичних послуг за період з лютого 2018 року по квітень 2019 року, а також моральну шкоди у розмірі 17 000,00 грн.
Розглянувши справу у порядку спрощеного позовного провадження, рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 08 жовтня 
2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. 
Стягнуто з Державної казначейської служби України на користь 
ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 2 000,00 грн за рахунок коштів Державного бюджету шляхом списання у безспірному порядку 
з Єдиного казначейського рахунку.
В інший частині позову ОСОБА_1 відмовлено.
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 12 лютого 2020 року апеляційні скарги Державної казначейської служби України, Миколаївської митниці Державної фіскальної служби України залишено без задоволення, 
а апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 08 жовтня 2019 року в частині вимог про відшкодування майнової шкоди скасовано і ухвалено нове рішення про їх часткове задоволення.
Стягнуто з Державної казначейської служби України на користь 
ОСОБА_1 1 200,00 грн майнової шкоди за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з Єдиного казначейського рахунку через Державну казначейську службу України.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
06 березня 2020 року  ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 08 жовтня 2019 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 12 лютого 2020 року (надійшла до суду 13 березня 2020 року), в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення 
в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування за рахунок державного бюджету майнової шкоди у вигляді витрат, сплачених адвокату Бєліку В. Г. за надання юридичних послуг, та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у цій частині, 
а також залишити без змін оскаржувані судові рішення в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування за рахунок державного бюджету моральної шкоди.
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року 
№ 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8). 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження 
в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та 
у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених 
у цій же нормі ЦПК України. 
Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 
1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).  
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 176 ЦПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.
Ціна позову у даній справі становить 24 000,00 грн, яка станом на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102,00 грн х 100 = 210 200,00 грн).
Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону. 
Касаційна скарга містить посилання на випадки, передбачені підпунктами           а), б), в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню,  а саме: касаційна стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи, а також справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.
Наведені заявником обставини, передбачені підпунктом а) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики. Прикладів неоднакового застосування судами одних і тих самих норм права у подібних правовідносинах (та яких саме норм права) заявником не наведено 
і доказів на їх підтвердження не надано. Доводи заявника полягають у його незгоді з оцінкою судами зібраних у справі доказів та встановлених обставин, що не стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.
Також, ОСОБА_1 не додав до касаційної скарги доказів, які 
б підтверджували обставини, на які він посилається, зазначаючи про розгляд судом іншої справи, а сама по собі вказівка про це в касаційній скарзі не свідчить про те, що заявник має необхідність у спростуванні обставин, встановлених оскарженими судовими рішеннями, при розгляді іншої справи.
Крім того аналіз судових рішень у справі та наведені заявником доводи не дають підстав для висновку про те, що дана справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу. Судові рішення мотивовані відповідною судовою практикою Верховного Суду України та Верховного Суду. 
Інших підстав, які б спростовували віднесення цієї справи до категорії малозначних, касаційна скарга не містить і суд касаційної інстанції їх не встановив.
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року,          § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 37).
При цьому застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris (ціна позову) для подання скарг до верховного суду є правомірною та обгрунтованою вимогою, враховуючи саму суть повноважень верховного суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості («Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)           від 19 грудня 1997 року, § 36).
З урахуванням наведеного, оскільки ОСОБА_1  подав касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 
1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 08 жовтня 2019 року та постанову Миколаївського апеляційного суду 
від 12 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до начальника Миколаївської митниці Державної фіскальної служби України Кріля Романа Володимировича, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконним рішенням відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові. 
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.
 
Судді                                                                                                            Д. Д. Луспеник
                                                                                                                 Б. І. Гулько
                                                                                                                 Ю. В. Черняк