Апеляційне провадження № 22-ц/824/4718/2020              
ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
18 травня 2020 року                                                                                               м. Київ
Унікальний номер справи 367/3175/17
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шахової О.В., суддів: Вербової І.М., Саліхова В.В.,
            розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - Крилової Олени Леонідівни,
            на рішення Ірпінського міського суду Київсько області, ухваленого 16 грудня 2019 року  в приміщенні суду під головуванням судді Карабаза Н.Ф.,-                                                                                                                             
ВСТАНОВИВ:
У травні 2017 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення  заборгованості за кредитним договором.
Свої вимоги обґрунтовувало тим, що 12.01.2011 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем укладено кредитний договір № б/н, відповідно до якого відповідач отримала кредит в розмірі 4900 грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплато 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
 Банк свої зобов`язання виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредитні кошти у вищезазначеному розмірі. Відповідачем умови кредитного договору не виконувалися, внаслідок чого станом на 31.03.2017 утворилася заборгованість перед банком в розмірі 57 637,38 грн., яка складається з: заборгованості за тілом кредиту в розмірі 4 880,10 грн.; заборгованості за відсотками в розмірі 46 365,52 грн., заборгованість за пенею та комісією в розмірі 3 170,93 грн; штрафу (фіксована частина) - 500 грн.; штрафу (процентна складова) - 2 720,83 грн.
Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 16 грудня 2019 року у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.
  Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, представник АТ КБ «Приватбанк» - Крилова О.Л. звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що судом не враховано того, що відповідач укладення чи не укладення кредитного договору не оспорював, розрахунок заборгованості та , відповідно виконання умов договору належним чином, не заперечував проти наявності між сторонами кредитних зобов`язань, зустрічних позовних вимог не заявляв. Тому, вважав, що суд помилково відмовив у задоволенні позову.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України розгляд апеляційної скарги проводиться без повідомлення учасників справи.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню  з наступних підстав.
Судом встановлено, що 12 січня 2011 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надавання банківських послуг у ПриватБанку.
За замістом анкети-заяви відповідачка погодилася, що вищевказана анкета-заява, разом з пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надавання банківських послуг, а також Тарифами становить договір про надання банківських послуг. (а.с.6)
До позовної заяви ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» додано розрахунок заборгованості за договором №б/н від 12 січня 2011 року, укладеного між ПриватБанком та клієнтом ОСОБА_2 , з якого вбачається, що відповідачка порушувала умови договору, не погашала кредитну заборгованість, у зв`язку з чим у неї станом на 31 березня 2017 року утворилась заборгованість у розмірі 57 637,38 грн., яка складається з: заборгованості за тілом кредиту в розмірі 4 880,10 грн.; заборгованості за відсотками в розмірі 46 365,52 грн., заборгованість за пенею та комісією в розмірі 3 170,93 грн; штрафу (фіксована частина) - 500 грн.; штрафу (процентна складова) - 2 720,83 грн. (а.с.4-5)
Відповідно до пункту 1.1.7.31 Умов та правил надання банківських послуг, копії яких додано до позовної заяви, вбачається, що строк позовної давності за кредитним договором щодо вимог банку по поверненню кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки (пені та штрафів), витрат банку збільшений до 50 років.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що подавши позовну заяву у травні 2017 року, позивач звернувся в суд із пропуском строку позовної давності, оскільки останній платіж у сумі 8,27 грн. по погашенню заборгованості за вказаним кредитним договором, який здійснено 22.09.2014 суд до уваги не взяв, оскільки вважав його нічим іншим, як автоматичним погашенням простроченої заборгованості (посилаючись при цьому на постанову ВСУ від 8.11.2017 у справі № 6-2891ц16). Заборгованість же за кредитом з`явилась фактично з 11.02.2014, коли було здійснено останній платіж у сумі 380,00 грн., що обумовило нарахування відсотків, пені та штрафів, що обумовлено невиконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором щодо своєчасної сплати чергових платежів. А отже, саме з цього часу почався перебіг строків позовної давності.
З таким висновком колегія суддів погодилась, виходячи з наступного.
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Частиною першою статті 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.
Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.
Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.
Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).
У відповідності до частини першої статті 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно).
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Умови надання кредиту фізичним особам та обслуговування кредитних карт «Універсальна», у пункті 1.1.7.31 яких установлено позовну давність тривалістю в п`ятдесят років, не містять підпису відповідачки.
При цьому не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що Умови надання кредиту фізичним особам та обслуговування кредитних карт «Універсальна» ПАТ «ПриватБанк» не змінювалися і на час укладення кредитного договору саме ці Умови розуміла відповідачка, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови надання кредиту фізичним особам містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника.
У заяві позичальника від 12 січня 2011 року посилання на домовленість сторін щодо збільшення строку давності відсутнє. Відсутній і окремий договір про збільшення строку давності.
Оскільки сторонами не укладений договір у письмовій формі про збільшення позовної давності, як це передбачено статтею 259 ЦК України, тому положення пункту 1.1.7.31 Умов та правил надання банківських послуг про збільшення строку позовної давності за кредитним договором щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені та штрафів) збільшений до 50 років не підлягають застосуванню.
Відповідна правова позиція міститься і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі №202/26885/13-ц.
Встановивши, що останній платіж на погашення кредитної заборгованості ОСОБА_3 внесено 11 лютого 2014 року, а з позовом до суду банк звернувся у травні 2017 року, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про пропуск позивачем позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачкою у справі. (а.с.54-56)
Відповідно до частини 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини 7 ст. 81 цього Кодексу, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
За змістом положень частин 1 і 2 ст. 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.
Позивачем до суду першої інстанції не було надано доказів, що підтверджують факт видачі і строк дії Картки, термін її закінчення, що є істотними умовами договору, доказів зарахування кредитних коштів на картку.
Не надано позивачем і будь-яких доказів, які б ототожнили платіжні картки як такі, що видані в межах дії одного й того ж договору кредиту, з урахуванням змісту Положення про порядок емісії платіжних карток і здійснення операцій з їх застосуванням.
Поряд з цим, позивач мав можливість і надав до суду першої інстанції усі докази, які вважав за потрібне надати та подав письмову заяву з проханням розглянути справу за відсутності представника Банку.(а.с. 38)  
За таких обставин, висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності, встановленої статтею 257 ЦК України, є правильним.
Доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, не дають підстав для висновку про неправильне вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, у тому числі тих, які позивачем не були надані до районного суду.
За правилами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
В зв`язку з тим, що ціна позову в справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
На підставі викладеного та керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В :
            
            Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», подану його представником Криловою Оленою Леонідівною - відхилити.
            Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 16 грудня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
 
Суддя-доповідач       
 
Судді: