Постанова                                                 
Іменем України
 
06 травня 2020 року 
м. Київ
 
справа № 204/4433/17-ц
провадження № 61-1043св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Ступак О. В. (суддя-доповідач),
          суддів:                Гулейкова І. Ю., Олійник А. С.,
                                       Усика Г. І.,           Яремка В. В.,
 
учасники справи: 
позивач -  ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 ,
відповідач -  ОСОБА_3 , 
третя особа - Друга дніпровська державна нотаріальна контора Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 грудня          2019 року у складі колегії суддів: Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., Макарова М. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
 
У липні 2017 року  ОСОБА_1  звернулася до суду із позовом до  ОСОБА_3 , третя особа - Друга дніпровська державна нотаріальна контора Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним.
 
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 13 вересня 2014 року між нею та ОСОБА_3 укладений, нотаріально посвідчений, договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , яка належала їй на праві власності на підставі договору дарування. Вказувала, що в період останніх років, перед укладанням правочину, стан її здоров`я істотно погіршився, їй допомагали родичі та сусіди, втім 30 грудня 2013 року до неї прийшла ОСОБА_3 та запропонувала свою допомогу, увійшовши до неї у довіру, пропонувала купити їй їжу та ліки. 13 вересня 2014 року до неї у квартиру завітала ОСОБА_3 та її чоловік ОСОБА_4 та дали їй на підпис блакитний аркуш паперу, запевнивши її, що це договір довічного утримання, який вона підписала. Посилаючись на те, що вона весь час жила у своїй квартирі та сплачувала житлово-комунальні послуги за неї, а звернувшись за оформленням субсидії та отримавши відмову у зв`язку з відсутністю у неї права власності на квартиру, вона зрозуміла, що уклала фіктивний правочин, оскільки правові наслідки саме договору купівлі-продажу не настали.
 
Посилаючись на викладене, позивач просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , укладений 13 вересня     2014 року між нею та ОСОБА_3 , посвідчений державним нотаріусом Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори Тамаря Я. В., реєстровий номер     1-548.
 
У лютому 2018 року ОСОБА_3 звернулась до суду із зустрічним позовом до     ОСОБА_1 , треті особи: Друга дніпровська державна нотаріальна контора, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про усунення перешкод у користуванні квартирою, виселення з квартири, зняття з реєстрації місця проживання та вселення.
 
Свої вимоги обґрунтовувала тим, що договір купівлі-продажу квартири не має ознак фіктивного правочину, оскільки вони підписали його у присутності нотаріуса,    ОСОБА_3 особисто ОСОБА_1 передані кошти за квартиру, а вона передала ОСОБА_3 квартиру шляхом вручення ключів від неї та правовстановлюючих документів. Квартирою ОСОБА_1 користується тимчасово з її дозволу та залишилася проживати у ній, оскільки є особою пенсійного віку, в цьому будинку проживають сусіди, з якими в неї дружні стосунки, та які її відвідують. Під час договірних відносин із ОСОБА_1 був намір укласти з нею договір купівлі-продажу квартири, інших цілей, ніж ті, що передбачені договором купівлі-продажу, у неї не було, а отже, настали юридичні наслідки, передбачені цим договором, а саме, за нею зареєстровано право власності на квартиру, а ОСОБА_1 отримала кошти за неї. Домовленість між ними у частині тимчасового проживання ОСОБА_1 у квартирі була усною та наразі ОСОБА_1 перешкоджає їй користуватися своєю власністю, замок на вхідних дверях змінила, не надає ключів від квартири, на телефонні дзвінки не відповідає, виселятися з квартири не бажає.
 
Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 02 липня 2018 року у задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено. 
 
Відмовляючи у задоволенні позовів, суд першої інстанції виходив із того, що доказів того, що обидві сторони оспорюваного правочину діяли свідомо, лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним, без наміру настання правових наслідків за договором купівлі-продажу квартири від 13 вересня 2014 року, матеріали справи не містять. Наявності наміру однієї сторони на укладення фіктивної угоди, недостатньо. Обов`язковою умовою для визнання правочину фіктивним є волевиявлення обох сторін, та їх взаємний намір не здійснювати дії, спрямовані на настання правових наслідків обумовлених договором. Твердження сторони позивача за первісним позовом про те, що грошових коштів за продаж квартири позивач не отримувала взагалі, стороною позивача не доведено, та вони спростовуються доказами наявними у справі. При цьому, у пункті 4 оспорюваного договору купівлі-продажу квартири від 13 вересня 2014 року зазначено, що підписання цього договору сторонами свідчить про одержання продавцем від покупця повного розрахунку за продану квартиру та відсутність у сторін будь-яких матеріальних претензій одна до одної. Договір купівлі-продажу квартири від 13 вересня 2014 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений державним нотаріусом Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори Тамаря Я. В. та зареєстрований у реєстрі № 1-548, відповідає передбаченим статтею 203 ЦК України загальним вимогам, які свідчать про чинність вказаного правочину. Як зазначила сама        ОСОБА_3 у зустрічній позовній заяві та підтвердила особисто в судовому засіданні, ОСОБА_1 проживає у квартирі з дозволу ОСОБА_3 , оскільки остання є особою пенсійного віку, її родичкою, та під час укладення договору купівлі-продажу вони досягли згоди про те, що ОСОБА_1 буде проживати у квартирі до своєї смерті, і ОСОБА_3 не буде заперечувати проти цього та не буде перешкоджати їй у проживанні. Жодних доказів того, що ОСОБА_1 чинить ОСОБА_3 будь-які перешкоди у користуванні квартирою, позивачем за зустрічною позовною заявою суду не надано. Усі доводи зустрічного позову ґрунтуються лише на поясненнях самого позивача за зустрічним позовом. Крім того, позивачем за зустрічним позовом у судовому засіданні визнано, що звернення до суду обумовлено необхідністю захищати свої права у зв`язку з поданням ОСОБА_1 первісного позову.
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 грудня 2019року рішення суду першої інстанції у частині відмови у позові ОСОБА_1 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення. Позов ОСОБА_1  задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири        АДРЕСА_1 , укладений 13 вересня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3  та посвідчений державним нотаріусом Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори Тамаря Я. В., реєстровий номер 1-548. Вирішено питання розподілу судових витрат. 
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні первісного позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що дослідивши матеріали справи, взявши до уваги пояснення учасників справи, зважаючи на похилій вік ОСОБА_1 , яка на час розгляду апеляційної скарги померла, зважаючи на те, що оспрюваний правочин посвідчено за адресою її проживання, на час його підписання ОСОБА_1 було 85 років та вона мала намір укласти саме договір довічного утримання, а не договір купівлі-продажу квартири, яка була її єдиним місцем проживання, колегія суддів дійшла переконання, що укладення оспорюваного договору купівлі-продажу не призвело до настання обов`язкового правового наслідку - фактичного переходу права власності на квартиру, оскільки ОСОБА_1 залишила за собою повний контроль власника щодо володіння, користування та розпорядження квартирою, відчуженою за оспорюваним договором.
 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
 
У січні 2020 року  ОСОБА_3  подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року, в якій просить скасувати судове рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує на те, що рішенням Красногвардійського районного суду від 26 січня 2017 року в іншій справі встановлено, що між нею та ОСОБА_1 укладений саме договір купівлі-продажу квартири, і сторони під час його укладання не мали наміру іншу мету, ніж ту, яку визначили у спірному договорі. Договір не має ознак фіктивного, оскільки сторони підписали його у присутності нотаріуса, покупцем особисто передані кошти продавцю за квартиру. В матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що ОСОБА_1 через похилий вік не розуміла значення своїх дій під час укладання договору купівлі-продажу квартири, у матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що ОСОБА_1 хворіла. Нотаріус ОСОБА_5 також підтвердила, що сторони під час укладання договору купівлі-продажу квартири мали намір укласти саме цей правочин. Верховний Суд у постанові від 23 серпня 2019 року у справі № 331/8830/15 зазначив, що оскільки після укладення оспорюваного договору купівлі-продажу проведено державну реєстрацію переходу права власності на квартиру, з урахуванням також тієї обставини, що у грудні 2013 року покупець зверталася до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні спірною квартирою шляхом виселення без надання іншого житла, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у визнанні фіктивним договору купівлі-продажу квартири. Аналогічна позиція зазначена у постанові Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 607/15555/17-ц, у постановах Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14,       від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1873цс16. 
 
У лютому 2020 року ОСОБА_2 подала відзив на касаційну скаргу, у якому зазначено, що з копії запису від 13 вересня 2014 року № 1-548 із Реєстру для реєстрації нотаріальних дій державного нотаріуса Другої дніпровської державної нотаріальної контори вбачається, що договір купівлі-продажу квартири серії НАВ        № 700720 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , у зв`язку з хворобою посвідчений державним нотаріусом Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори Тамаря Я. В. на дому за адресою квартири. Таким чином, доводи відповідача про те, що ОСОБА_1 «не була хвора, розуміла значення своїх дій» не відповідає дійсності, оскільки ОСОБА_1 була похилого віку (на момент укладення договору позивачу було 85 років), мала хворобу ніг, у зв`язку з чим була обмеженою у пересуванні, а також мала проблеми із зором та слухом. Крім того, ОСОБА_1 володіла тільки російською мовою та зовсім не розуміла українську мову. Фактична передача майна від ОСОБА_1 до відповідача не здійснювалася, грошові кошти ОСОБА_1 не отримувала. 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу. 
 
За змістом статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини. 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду апеляційної інстанції - скасуванню, а рішення суду першої інстанції залишенню в силі.
 
Обставини встановлені судами
 
13 вересня 2014 року між ОСОБА_1 (продавцем) та ОСОБА_3 (покупцем) укладений договір купівлі-продажу квартири, згідно з яким ОСОБА_3 придбала квартиру АДРЕСА_1 . Зазначений договір посвідчений державним нотаріусом Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори Тамаря Я. В. та зареєстровано у реєстрі № 1-548. Згідно з пунктом 4 договору, купівлю-продаж зазначеної квартири вчинено за 149 000,00 грн.
 
Підписанням цього договору сторони свідчать про одержання продавцем від покупця повного розрахунку за продану квартиру та відсутність у сторін будь-яких матеріальних претензій одна до одної.
 
У пункті 7 договору зазначено, що покупець в шлюбі та фактичних шлюбних відносинах не перебуває та нерухоме майно, що є предметом цього договору, належить їй на праві особистої приватної власності. 
 
Відповідно до копії запису з Реєстру для реєстрації нотаріальних дій державного нотаріуса Другої дніпровської державної нотаріальної контори від 13 вересня         2014 року № 1-548, договір купівлі-продажу квартири серії НАВ № 700720 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , у зв`язку з хворобою посвідчений державним нотаріусом Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори Тамаря Я. В. на дому, у квартирі АДРЕСА_1 .
 
Право власності на квартиру зареєстровано на ім`я ОСОБА_3 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 13 вересня 2014 року, що підтверджується витягом від 13 вересня 2014 року № 26770749.
 
Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 26 січня   2017 року у справі № 204/6457/16-ц (провадження № 2/204/226/17) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - Друга дніпровська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та скасування запису про реєстрацію права власності, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 липня 2017 року, встановлено, що договір купівлі-продажу не є удаваним правочином, а позивачем не надано доказів того, що обидві його сторони діяли свідомо для досягнення іншої мети, що їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди та укладення договору внаслідок тяжких обставин на вкрай невигідних умовах, а саме: внаслідок наявності важкої хвороби і необхідності у догляді та сторонній допомозі.
 
У справі, що переглядається, суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи рішення про визнання недійсним договору купівлі-продажу, виходив із того, що дослідивши матеріали справи, взявши до уваги пояснення учасників справи, зважаючи на похилій вік ОСОБА_1 , яка на час розгляду апеляційної скарги померла, зважаючи на те, що оспрюваний правочин посвідчений за адресою її проживання, на час його підписання ОСОБА_1 виповнилося 85 років та вона мала намір укласти саме договір довічного утримання, а не договір купівлі-продажу квартири, яка була її єдиним місцем проживання, що свідчить про те, що договір є фіктивним, укладення оспорюваного договору не призвело до настання обов`язкового правового наслідку - фактичного переходу права власності на квартиру, оскільки ОСОБА_1 залишила за собою повний контроль власника щодо володіння, користування та розпорядження квартирою, відчуженою за оспорюваним договором.
 
Разом із тим Верховний Суд не погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанції з огляду на таке. 
 
Нормативно-правове обґрунтування 
 
Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
 
За своїм змістом договір купівлі-продажу є двостороннім, консенсуальним та відплатним правочином, метою якого є відчуження майна від однієї сторони та передання його у власність іншій стороні.
Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару (частина перша статті 658 ЦК України).
 
Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
 
За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
 
Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
 
Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.
 
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
 
Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
 
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
 
Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України                від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц.
Зазначену правову позицію підтримала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), вказавши при цьому, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 , суд першої інстанції, правильно виходив із того, що позивач не надала належних та допустимих доказів факту відсутності у сторін договору купівлі-продажу від 13 вересня 2014року наміру реального настання правових наслідків щодо відчуження квартири АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 , а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав вважати вказаний правочин фіктивними відповідно до вимог статті 234 ЦК України.
 
Розглядаючи цей спір, суд першої інстанції надав належну оцінку змісту оспорюваного правочину із урахуванням правовідносин, що виникли між сторонами, встановив відсутність основної ознаки фіктивного правочину - відсутності наміру створити правові наслідки, обумовлені оспорюваним договором, врахував обставини, встановлені судовими рішеннями у справі № 204/6457/16-ц та волевиявлення сторін у справі та дійшов обґрунтованого висновку щодо недоведеності заявлених позивачем позовних вимог про фіктивність оспореного правочину.
 
Судами у іншій справі (№ 204/6457/16-ц)перевірено договір купівлі-продажу на предмет його відповідності закону, та встановлено, що спірний правочин спрямований на реальне настання наслідків, обумовлених ним.
 
У порушення статті 382 ЦПК України апеляційний суд на зазначені вище положення закону, фактичні обставини справи уваги не звернув, належної правової оцінки наявним у матеріалах справи доказам не надав, не врахував, що на виконання оспорюваного договору купівлі-продажу нерухоме майно передано  ОСОБА_3 у власність, вона здійснила реєстрацію права власності на спірну квартиру, і дійшов передчасного висновку про задоволення позову ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 .
 
Суд апеляційної інстанції не встановив, що ОСОБА_1 доведено належними та допустимими доказами відсутність у сторін правочину наміру створити юридичні наслідки за договором купівлі-продажу, а тому суд зробив помилковий висновок про його недійсність на підставі статті 234 ЦК України.
 
Отже, з огляду на викладене, рішення суду апеляційної інстанції не може вважатися законним та обґрунтованим, таким, що відповідає вимогам ЦПК України, принципам верховенства права та справедливості.
 
Рішення суду першої інстанції відповідає установленим принципам і завданням цивільного судочинства, а також вимогам ЦПК України щодо законності й обґрунтованості.
 
Вирішуючи спір, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, встановив дійсні обставини справи, надавши їм оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, принципу верховенства права та справедливості. 
 
Оскільки суд апеляційної інстанції скасував рішення суду першої інстанції, яке відповідає закону, то рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням рішення суду першої інстанції в силі з підстав, передбачених статтею 413 ЦПК України.
 
З урахуванням того, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову  ОСОБА_3 судом апеляційної інстанції не переглядалося, суд касаційної інстанції також не переглядає у цій частині судові рішення.
 
Щодо розподілу судових витрат
 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
 
Отже, із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 1 280,00 грн. 
 
Керуючись статтями 141, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.
 
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року скасувати, рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 02 липня     2018 року залишити в силі.
 
Стягнути із ОСОБА_2  на користьОСОБА_3 судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 1 280,00 грн. 
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                       О. В. Ступак
 
Судді:                                                                                                І. Ю. Гулейков 
 
                                                                                                                                    А. С. Олійник
 
                                                                                                                                    Г. І. Усик
 
                                                                                                          В. В. Яремко