ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий І інстанції: М.М. Шаповал
15 травня 2020 р.	Справа № 480/4797/19	

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді - Мельнікової Л.В.,
суддів -  Рєзнікової С.С. ,  Макаренко Я.М. ,
за участю секретаря судового засідання - Білюк Д.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду у місті Харкові в режимі відеоконференції справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 28 січня 2020 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_3 до Головного управління Держгеокадастру у Сумській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії, - 
В с та н о в и л а:
25.11.2019 року позивач ОСОБА_1 , діючи в інтересах своєї неповнолітньої дочки ОСОБА_3 , народження ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до суду з позовом, яким просить визнати протиправним та скасувати наказ відповідача Головного управління Держгеокадастру у Сумській області (далі - ГУ Держгеокадастру у Сумській області)  від 25.10.2019 року № 18-14386/16-19-СГ про відмову в наданні ОСОБА_3 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 2.0 га, за рахунок земель сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства за межами населених пунктів на території Миколаївської сільської ради Буринського району Сумської області та зобов`язати відповідача надати означений дозвіл на розроблення проекту землеустрою.
В обґрунтування вимог позивач зазначив, що відповідач безпідставно відмовив ОСОБА_3 в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, у зв`язку з тим, що бажана земельна ділянка рішенням виконавчого комітету Миколаївської сільської ради народних депутатів Буринського району від 31.10.1995 передана у користування іншому громадянину, проте, землевпорядними організаціями межі земельної ділянки, на якій би розташовувалась спірна земельна ділянка, не встановлювались, державний акт на право користування не видавався.
Вказував, що Земельним кодексом України передбачено вичерпний перелік підстав для відмови в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою. Підставою для відмови в наданні дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою. Отже, підстави для відмови в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою відсутні. Вважає, що ефективним способом захисту свого порушеного права буде зобов`язання відповідача надати дозвіл.
У відзиві на адміністративний позов відповідач, не погоджуючись з вимогами ОСОБА_1 , зазначив, що бажана до відведення земельна ділянка рішенням виконавчого комітету Миколаївської сільської ради народних депутатів Буринського району від 31.10.1995 року № 36 передана у користування іншому громадянину: перебуває у постійному користуванні громадянина ОСОБА_4 . 
Також зазначив, що зобов`язання надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є втручанням в дискреційні повноваження відповідача та виходить за межі адміністративного судочинства
У відповіді на відзив, позивач зазначив, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі та одержання документа, що посвідчує це право, натомість, рішення виконавчого комітету сільської ради не є підставою для виготовлення технічної документації із землеустрою на земельну ділянку та передачі її у користування.
Крім того, вказував, що з доданого до відзиву державного акту на право постійне користування землею серії СМ № 000041, на якому зображений план землекористування вбачається, що земельна ділянка, яка перебуває у користуванні ОСОБА_4 не знаходиться у місці перебування бажаної до відведення земельної ділянки ОСОБА_3 .
Також посилався на те, що відповідно до даних Кадастрової карти України, яка розміщена офіційному веб-сайті Головного управління Держгеокадастру у Сумській області бажана до відведення ОСОБА_3 земельна ділянка перебуває у масиві земельної ділянки № 5920985000:03:001:0491, загальною площею 19,25 га, з цільовим призначенням 16.00 «Землі запасу (земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власній, користування громадянам чи юридичним особам)».
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 28.01.2020 року відмовлено в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 .
Судове рішення вмотивовано тим, що місце розташування земельної ділянки, щодо якої звернувся позивач із заявою до Головного управління Держгеокадастру у Сумській області про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність, фактично не відповідає вимогам законів, оскільки відповідно до інформаційної довідки відділу у Буринському районі ГУ Держгеокадастру у Сумській області від 18.10.2019 року № 1693/416-19 (а.с. 29) спірна земельна ділянка розташована в масиві площею 19,4 га, який відповідно до державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями на останню за звітністю дату, станом на 01.01.2016 року, обліковувався як земельна ділянка, яка перебуває в постійному користуванні ОСОБА_4 , що згідно вимог статті 118 Земельного кодексу України є підставою для відмови у наданні такого дозволу.
При цьому, суд першої інстанції виходив з того, що згідно з Державним актом на право постійного користування землею серії СМ № 000041 від 16.03.1994 року (а.с. 34) ОСОБА_4 має в постійному користуванні земельну ділянку площею 43,7 га. Земельна ділянка розташована на території Миколаївської сільської ради народних депутатів Буринського району Сумської області. Рішенням Виконавчого комітету Миколаївської сільської ради народних депутатів Буринського району Сумської області № 36 від 31.10.1995 року (а.с. 16, 35), виконком надав погодження на обмін землі фермеру ОСОБА_4 та вирішив обміняти земельну ділянку площею 16,8 га із земель запасу колгоспу «Прогрес» на земельну ділянку, площею 19,4 га, в полі бригади № 2 селянської спілки «Дружба». Проте вказане рішення виконкому не було реалізоване шляхом належного оформлення права користування ОСОБА_4 земельною ділянкою, площею 19,4 га.
Не погоджуючись із судовим рішенням, в апеляційній скарзі позивач, посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та процесуального права, просить скасувати судове рішення та прийняти нове про задоволення позовних вимог.
В обґрунтування поданої апеляційної скарги, позивач вказує, що ОСОБА_4 не має права власності або користування спірною земельною ділянкою, оскільки рішення виконавчого комітету сільської ради про обмін земельної ділянки не було реалізоване, державний акт на право користування спірною земельною ділянкою ОСОБА_4 не видавався, а отже в силу ст.ст. 22, 23 Земельного кодексу України ОСОБА_4 не має права на користування спірною земельною ділянкою, площею 19,4 га, в полі бригади № 2 селянської спілки «Дружба», хоча у його користуванні залишається земельна ділянка вказана у Державному акті на право постійного користування землею серії СМ 000041 від 16.03.1994, площею 16,8 га, із земель запасу колгоспу «Прогрес».
При цьому, зазначає, що рішення виконавчого комітету сільської ради не є підставою для виготовлення технічної документації із землеустрою на земельну ділянку та передачі її у користування.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначає, що відмова у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою з підстав невідповідності місця розташування об`єкта вимогам законів є обґрунтованою, а наказ ГУ від 25.10.2019 року № 18-14386/16-19-СГ прийнятий у відповідності до вимог чинного законодавства України та скасуванню не підлягає.
За приписами ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308). 
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язкової підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308).
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення скаржника, переглянувши судове рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, а судове рішення на підставі ст. 316 КАС України слід залишити без змін, з наступних підстав.
Судом установлено, що 13.09.2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_5 в інтересах свої малолітньої дитини - ОСОБА_3 , народження ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулись до ГУ Держгеокадастру у Сумській області із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 2,0 га, для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення, яка розташована за межами населеного пункту на території Миколаївської сільської ради Буринського району Сумської області (а.с. 10-11). 
До заяви були додані: графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, копії паспортів та ідентифікаційних кодів заявників, копія свідоцтва про народження дитини (а.с. 12-14, 17-18).
Наказом ГУ Держгеокадастру у Сумській області від 25.10.2019 року № 18-14386/16-19-СГ (а.с. 15) відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою з тих підстав, що бажана до відведення земельна ділянка рішенням виконавчого комітету Миколаївської сільської ради народних депутатів Буринського району від 31.10.1995 року № 36 передана у користування іншому громадянину. Крім того, вказано, що вчинення малолітньою особою правочину щодо транспортних засобів або нерухомого майна повинна бути письмова нотаріально посвідчена згода батьків (усиновлювачів) або піклувальника.
Відповідно до частин 6, 7 статті 118 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на час спірних правовідносин) громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.
Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Так, проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 Земельного кодексу України.
Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. (частина дев`ята статті 118 Земельного кодексу України).
Згідно зі статтею 186-1 Земельного кодексу, проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності підлягає обов`язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що здійснює реалізацію державної політики у сфері земельних відносин (частина перша). Розробник подає на погодження до органу, визначеного в частині першій цієї статті, за місцем розташування земельної ділянки оригінал проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а до органів, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, - завірені ним копії проекту (частина четверта). Органи, зазначені в частинах першій - третій цієї статті, зобов`язані протягом десяти робочих днів з дня одержання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або копії такого проекту безоплатно надати або надіслати рекомендованим листом з повідомленням розробнику свої висновки про його погодження або про відмову в такому погодженні з обов`язковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері (частина п`ята).
Частиною шостою наведеної статті передбачено, що підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації. У разі якщо проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки підлягає обов`язковій державній експертизі землевпорядної документації, погоджений проект подається замовником або розробником до центрального органу виконавчої влади, що здійснює реалізацію державної політики у сфері земельних відносин, або його територіального органу для здійснення такої експертизи.
Частиною десятою статті 118 Земельного кодексу України закріплено, що відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.
Системний аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що ними встановлені підстави, порядок, строки передачі земельної ділянки у власність громадян та органи, уповноважені розглядати ці питання. Вони передбачають, зокрема, що для передачі земельної ділянки у власність зацікавлена особа звертається до відповідних органів із заявами для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, за результатами розгляду яких визначені в статті 118 ЗК органи приймають одне з відповідних рішень. 
Надання відповідного дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є одним з етапів погодження і оформлення документів, які відповідно до вимог чинного законодавства є необхідними для прийняття компетентним органом рішення про набуття громадянами земель у власність.
При цьому, отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає прийняття позитивного рішення про надання її у власність, оскільки процес передачі земельної ділянки громадянам у власність є стадійним, зокрема, першою стадією якого є надання уповноваженим органом дозволу на розробку проекту землеустрою, що свідчить про відсутність у відповідача підстав для встановлення будь-яких обмежень у надані дозволу на розробку проекту землеустрою іншій особі при дотриманні нею вимог вказаних статей Земельного кодексу України.
Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 18.09.2018 року у справі 806/5106/15 та від 27.02.2018 року у справі № 545/808/17.
Як убачається із рішення виконавчого комітету Миколаївської сільської Ради народних депутатів Буринського району Сумської області від 31.10.1995 року, розглянувши заяву фермера ОСОБА_4 про обмін земельної ділянки із земель запасу, виконком вирішив надати погодження на обмін землі фермеру ОСОБА_4 із земель запасу. Обміняти земельну ділянку, площею 16,8 га, із земель запасу колгоспу «Прогрес» на земельну ділянку, площею 19,4 га, в полі № 3 бригади № 2 селянської спілки «Дружба» (а.с. 16). 
Згідно зі статтею 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
За положеннями ст. 126 Земельного кодексу України право власності та користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України від 01.07.2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Не погоджуючись з висновком суду першої інстанції, колегія суддів зазначає, що суду першої та апеляційної інстанцій відповідач не надав доказів, які б безспірно посвідчували ту обставину, що бажана батьками ОСОБА_3 , для отримання у власність їх донькою земельна ділянка, з підстав, встановлених ст.ст. 125, 126 Земельного кодексу України, має іншого користувача.
Таким чином, колегія суддів не погоджується з твердженням відповідача про те, що відмова у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою з підстав невідповідності місця розташування об`єкта вимогам законів є обґрунтованою.                                            
Правочинами визнаються дії фізичних та юридичних осіб, спрямовані на виникнення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України).
Зі змісту визначення правочину можна виділити, зокрема, такі його ознаки: правочин є юридичним фактом, оскільки внаслідок його вчинення виникають, змінюються або припиняються цивільні права та обов`язки; правочин породжує правовий наслідок.
Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину:
Відповідно до статті 1 Конвенції про права дитини дитиною є кожна людська істота до досягнення нею 18-річного віку, якщо за законом, що застосовується до цієї особи, вона не досягне повноліття раніше.
Поняття «малолітня особа» та «неповнолітня особа» пов`язані насамперед із дієздатністю і використовуються для визначення вікової межі, з якої ці особи здатні самостійно чи за згодою законних представників набувати та здійснювати суб`єктивні права і обов`язки.
Згідно із ст. 31 Цивільного кодексу України фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років (малолітня особа), має право: 
1) самостійно вчиняти дрібні побутові правочини. 
Правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість; 
2) здійснювати особисті немайнові права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом (ч. 1 ст. 31). 
Крім правочинів, передбачених статтею 31 цього Кодексу, фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (неповнолітня особа) має право: 
1) самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією або іншими доходами; 
2) самостійно здійснювати права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом;
3) бути учасником (засновником) юридичних осіб, якщо це не заборонено законом або установчими документами юридичної особи; 
4) самостійно укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатися вкладом, внесеним нею на своє ім`я (грошовими коштами на рахунку) (ч. 1 ст. 32 Цивільного кодексу України). 
Неповнолітня особа вчиняє інші правочини за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників. 
На вчинення неповнолітньою особою правочину щодо транспортних засобів або нерухомого майна повинна бути письмова нотаріально посвідчена згода батьків (усиновлювачів) або піклувальника і дозвіл органу опіки та піклування (ч. 2 ст. 32 Цивільного кодексу України). 
Згода на вчинення неповнолітньою особою правочину має бути одержана від батьків (усиновлювачів) або піклувальника та органу опіки та піклування відповідно до закону (ч. 4 ст. 32 Цивільного кодексу України). 
Відповідно до ч. 1 ст.242 Цивільного кодексу України батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей.
Не погоджуючись з висновком суду першої інстанції, колегія суддів зауважує, що, як зазначалось в постанові вище, факт отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність не є безумовним фактом отримання цієї земельної ділянки у власність в майбутньому.
Таким чином, звернення законних представників малолітньої ОСОБА_3 , народження ІНФОРМАЦІЯ_1 , - її батьків ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , до відповідача із заявою по надання їх доньці дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не потребує надання письмової нотаріально посвідченої згоди батьків, тобто самих же ОСОБА_1 та ОСОБА_5 .
За наведених обставин, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість вимоги ОСОБА_1 про визнання   протиправним та скасувати наказу відповідача ГУ Держгеокадастру у Сумській області від 25.10.2019 року № 18-14386/16-19-СГ про відмову в наданні ОСОБА_3 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 2.0 га, за рахунок земель сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства за межами населених пунктів на території Миколаївської сільської ради Буринського району Сумської області.                                        
За наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення (п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України).
Підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права (п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України.
На законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.
У справі, що переглядається, повноваження щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою чи надання мотивованої відмови у його наданні, регламентовано ч. 6 ст. 118 Земельного кодексу України.
Умови, за яких орган відмовляє у наданні дозволу, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен надати дозвіл. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - надати дозвіл або не надати (відмовити). За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними.
Проте, не зважаючи на відсутність за даних обставин дискреційних повноважень у відповідача, суд нагадує, що предметом спору в цій частині є правомірність зобов`язання ГУ Держгеокадастру в Сумській області вчинити певні дії, як-от, саме надати відповідний дозвіл. При цьому, суд виходить того, що ст. 118 Земельного кодексу України визначає порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами, а ст. 122 цього ж Кодексу - повноваження органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування.
Задовольняючи позов в частині визнання протиправним та скасування рішення відповідача щодо ненадання дозволу, колегія суддів з підстав, встановлених ч. 2 ст. 9 КАС України, приймає рішення про зобов`язання відповідача повторно розглянути відповідну заяву позивача та його дружини, матері малолітньої ОСОБА_3 , про надання їй дозволу на розробку проекту землеустрою, оскільки згідно з ч. 4 ст. 122 Земельного кодексу України питання щодо відведення спірної земельної ділянки у власність належить саме до компетенції ГУ Держгеокадастру у Сумській області, яке, в свою чергу безпідставно відмовило у наданні дозволу на виготовлення документації із землеустрою.
Таким чином, способом відновлення порушеного права позивача є зобов`язання відповідача повторно розглянути відповідну заяву позивача та його дружини, матері малолітньої ОСОБА_3 , про надання їй дозволу на розробку проекту землеустрою. Щодо ефективності такого способу захисту, то суд має право визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язати вчинити певні дії. При цьому суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
В контексті обставин спору застосування такого способу захисту вимагає з`ясування судом чи виконано позивачем усі визначені законом умови, необхідні для одержання дозволу на розробку проекту землеустрою.
Наведених обставин судами не встановлено. Оцінка правомірності бездіяльності стосувалася лише тих мотивів, які наведено у листі відповідача від 25.10.2019 року № 18-14386/16-19-сг. 
Зобов`язання судом відповідача надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може мати місце лише у випадку, якщо судом встановлено відсутність таких підстав для відмови у видачі дозволу, які передбачені законом.
При цьому, суд не уповноважений здійснювати перевірку наявності чи відсутності усіх названих підстав, у випадку, якщо відповідач цього не здійснив, оскільки у такому разі це не входить до предмету судової перевірки.
А прийняття судом рішення про зобов`язання відповідача видати дозвіл на розробку проекту землеустрою, без перевірки наявності чи відсутності усіх названих підстав для відмови у видачі дозволу, може бути необґрунтованим та призвести до видачі такого дозволу з порушенням закону.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення від 15.10.2009 року у справі « Юрій Миколайович Іванов проти України», п. 64).
Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає, що хоч і повноваження ГУ Держгеокадастру у Сумській області щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою не є дискреційними, проте належним способом захисту, відновлення прав позивача за даних фактичних обставин, слід визнати саме зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача та його дружини, матері малолітньої ОСОБА_3 , про надання їй дозволу на розробку проекту землеустрою.
Враховуючи наведене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 про зобов`язання відповідача надати ОСОБА_7 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, загальною (орієнтовною) площею 2 га, для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення, яка розташована на території Миколаївської ради Буринського району Сумської області за межами населеного пункту.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 , скасування рішення Сумського окружного адміністративного суду від 28.01.2020 року в частині, якою відмовлено в задоволені вимог ОСОБА_1 про визнання   протиправним та скасувати наказу відповідача ГУ Держгеокадастру у Сумській області від 25.10.2019 року № 18-14386/16-19-СГ про відмову в наданні ОСОБА_3 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 2.0 га, за рахунок земель сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства за межами населених пунктів на території Миколаївської сільської ради Буринського району Сумської області з прийняттям нового судового рішення про їх задоволення. А також по необхідність доповнення судового рішення визначенням про зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_5 від 13.09.2019 року.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (ч. 4 ст. 317 КАС України).
Інші доводи апеляційної скарги та заперечення позивача на висновки колегії суддів не впливають.
При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).  
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення Сумського окружного адміністративного суду від 28.01.2020 року в частині, якою ОСОБА_1 відмовлено у відшкодуванні за рахунок бюджетних асигнувань ГУ Держгеокадастру у Сумській           області витрат пов`язаних зі сплатою судового збору при поданні адміністративного позову (768,40 грн (ставка яку належало сплатити) : 2) = 384,20 грн (квитанція по сплату судового збору - а.с. 3).
За рахунок бюджетних асигнувань ГУ Держгеокадастру у Сумській області на користь позивача слід також стягнути 576,30 грн у відшкодування витрат по сплаті судового збору (1.152,60 грн (ставка яку належало сплатити : 2).
На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 292, 293, 308, 310, 311, 313, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 28 січня 2020 року скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування наказу Головного управління Держгеокадастру у Сумській області № 18-14386/16-19 СГ від 25 жовтня 2019 року «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою», яким відмовлено ОСОБА_7 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність загальною (орієнтовною) площею 2 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення, яка розташована на території Миколаївської сільської ради Буринського району Сумської області за межами населеного пункту, з прийняттям нового судового рішення про задоволення цих вимог ОСОБА_1 .
Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Сумській області № 18-14386/16-19 СГ від 25 жовтня 2019 року «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою», яким відмовлено ОСОБА_7 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність загальною (орієнтовною) площею 2 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення, яка розташована на території Миколаївської сільської ради Буринського району Сумської області за межами населеного пункту.
Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 28 січня 2020 року скасувати в частині відмови у стягненні на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Сумській області (ЄДРПОУ 39765885) судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 384,20 грн. (триста вісімдесят чотири гривні 20 копійок).
Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 28 січня 2020 року доповнити наступним: 
Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Сумській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_5 від 13 вересня 2019 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність загальною (орієнтовною) площею 2 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення, яка розташована за межами населеного пункту на території Миколаївської сільської ради Буринського району Сумської області.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Сумській області (ЄДРПОУ 39765885) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) 576,30 грн. (п`ятсот сімдесят шість гривень 30 копійок) у відшкодування витрат по сплаті судового збору. 
В іншій частині рішення Сумського окружного адміністративного суду від 28 січня 2020 року, - залишити без змін. 
Постанова Другого апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку на протязі тридцяти днів, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 	(підпис)	Л.В. Мельнікова	
Судді	(підпис)  (підпис) 	С.С. Рєзнікова    Я.М. Макаренко   	
Постанова у повному обсязі складена і підписана 25 травня 2020 року.