ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

16 березня 2020 року	  м. Одеса	Справа № 923/756/19	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Принцевської Н.М.;
суддів: Діброви Г.І., Ярош А.І.;
(Південно-західний апеляційний господарський суд, м.Одеса, пр-т Шевченка, 29)

Секретар судового засідання: Соловйова Д.В.;
Представники сторін:
Від  Товариства з обмеженою відповідальністю ФІРМИ „ДАКС" ЛТД -  Бордун В.О., ордер серія ВТ  № 1000556,  від 03.01.20;  
від Мирненської селищної ради Каланчацького району Херсонської області - не з`явився;

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма „ДАКС" ЛТД
на рішення Господарського суду Херсонської області від 06.12.2019
по справі №923/756/19
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю ФІРМИ „ДАКС" ЛТД
до Мирненської селищної ради Каланчацького району Херсонської області
про визнання права постійного користування земельною ділянкою,
(суддя першої інстанції: Пінтеліна Т.Г., дата та місце ухвалення рішення: 06.12.2019, Господарський суд Херсонської області, м.Херсон, вул.Театральна, 18)

В грудні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю Фірма "ДАКС" ЛТД (далі - ТОВ Фірма «ДАКС» ЛТД) звернулось до Господарського суду Херсонської області з позовом до Мирненської селищної ради Каланчацького району Херсонської області, в якому просить визнати за позивачем право постійного користування земельною ділянкою загальною площею 49004 кв. м., розташованою по вулиці Перекопська, 1 в смт. Мирне Каланчацького району Херсонської області, наданого Мирненською селищною радою Каланчацького району Херсонської області рішенням № 73 від 12.05.2000 "Про надання земельної ділянки для користування".
В обґрунтування позовних вимог ТОВ Фірма «ДАКС» ЛТД зазначає, що право користування спірною земельною ділянкою правомірно набуто на підставі рішення ХІ сесії ХХІІІ скликання Мирненської селищної ради народних депутатів Каланчацького району Херсонської області №73 від 12.05.2000 року, яке, на момент звернення з позовом до суду, є чинним та ніким не оскаржується.
Відсутність державної реєстрації права постійного користування спірною земельною ділянкою не є підставою для припинення такого права. Адже право постійного користування земельною ділянкою, набуте юридичною особою у встановленому законом порядку, не втрачається, а зберігається до його належного переоформлення, відтак позивач має право постійного користування земельною ділянкою відповідно до вимог Земельного кодексу України.
Рішенням Господарського суду Херсонської області від 06.12.2019 відмовлено в задоволенні позовних вимог.
Отже, спір у даній справі виник у зв`язку із пропозицією відповідача оформити користування  земельною ділянкою, на якій розташоване нерухоме майно позивача, шляхом оформлення договору оренди. 
Місцевий господарський суд в оскаржуваному рішенні зазначив, що з листа Мирненської селищної ради  № 172/02-14 від 15.05.2019 не вбачається факту оскарження або невизнання права позивача постійного  користування земельною ділянкою.  Суд зазначає, що в позовній заяві позивач не посилається на заперечення чи невизнання відповідачем  права позивача на користування земельною ділянкою чи обставин, з яких би це вбачалося, як обов"язкової підстави для пред"явлення вимоги про визнання такого права.          
Крім того, з урахуванням установлених судом обставин справи щодо недоведеності факту дотримання  порядку  набуття та  посвідчення  права постійного користування земельною  ділянкою, місцевий господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.  
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ТОВ Фірма «ДАКС» ЛТД звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Херсонської області від 06.12.2019 по даній справі скасувати та прийняти нове - про задоволення позовних вимог в повному обсязі.
Апелянт вважає, що суд першої інстанції, всупереч ст.ст. 2, 86, 236 Господарського процесуального кодексу України, не розглянув всебічно, повно та об`єктивно в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності, не встановив дійсну природу спірних правовідносин, не застосував норми матеріального права, які підлягають застосуванню, та надав невірну юридичну оцінку обставинам справи, що призвело до прийняття незаконного рішення з огляду на наступне.
Заявник апеляційної скарги зазначає, що він набув право постійного користування земельною ділянкою відповідно до норм чинного законодавства, а отже - і право на оформлення документів, що посвідчують право користування нею, а саме державного акту на право постійного користування земельною ділянкою.
Апелянт зазначає, що право користування земельною ділянкою, набуте у встановленому порядку до 01.01.2002, не втрачається внаслідок його не переоформлення підприємством, яке за новим Земельним кодексом України не може набувати права постійного користування, а зберігається за ним до приведення прав і обов`язків щодо такої земельної ділянки у відповідність до вимог чинного законодавства як за правонаступником такого землекористувача.
Крім того, позивач зазначає, що суд дійшов помилкового висновку стосовно відсутності з боку відповідача факту оскарження або невизнання права позивача на постійне користування земельною ділянкою чи обставин, з яких би це вбачалось, як обов`язкової підстави для пред`явлення позовної вимоги про визнання такого права.
У даних правовідносинах, на думку позивача, через відсутність у позивача правовстановлюючих документів  - державного акта на право постійного користування та відмови відповідача у визнанні такого права через зміни у законодавстві, позовна вимога про визнання за ТОВ Фірма «ДАКС» ЛТД щодо визнання за ним права постійного користування земельною ділянкою відповідала способам захисту прав, визначеним положеннями ст.152 Земельного кодексу України.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 20.01.2020 відкрито апеляційне провадження по справі №923/756/19 за апеляційною скаргою ТОВ Фірма „ДАКС" ЛТД на рішення Господарського суду Херсонської області від 06.12.2019.
04.02.2020 до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від Мирненської селищної ради Каланчацького району Херсонської області.
Відповідач вважає, що рішення Господарського суду Херсонської області від 06.12.2019 по справі №923/756/19 є обґрунтованим та законним, таким, що прийняте з правильним застосуванням норм матеріального права, а доводи апеляційної скарги безпідставними та такими, що не заслуговують на увагу суду, виходячи з наступного.
На думку відповідача судом вірно встановлено обставини, що свідчать про відсутність будь-якого документу, який би підтверджував факт, що земельна ділянка загальною площею 46604 кв.м., розташована за адресою: смт. Мирне, Каланчацький р -й., Херсонська обл., вул . Перекопська , 1, була внесена до земельного кадастру, а право користування за нею зареєстроване.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 10.02.2020 апеляційну скаргу ТОВ Фірма «ДАКС» ЛТД призначено до розгляду на 16.03.2020 в режимі відеоконференції.
В судовому засіданні 02.03.2020 представник позивача підтримав доводи та вмоги, викладені ним в апеляційній скарзі, просив задовольнити    апеляційну скаргу в повному обсязі та скасувати рішення місцевого господарського суду. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання по справі повідомлений належним чином.
Зважаючи на те, що явка представників сторін судом обов`язковою не визнавалась, колегія суддів апеляційного господарського суду, з урахуванням ст. 120, ст. 202, ст. 270, ч. 2 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України, вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутністю представників відповідача.
Відповідно до ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія апеляційної інстанції встановила наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 12.02.2019, сформованої державним реєстратором Новокаховської міської ради Херсонської області Андрєєвою О.В., ТОВ Фірма "ДАКС" ЛТД є суб`єктом підприємницької діяльності за видом "41.20" - будівництво житлових і нежитлових будівель; керівник - Хорунжий Олександр Анатолійович. (а. с. 9)
З Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що засновником позивача є ТОВ "Колективне будівельно-монтажне підприємство "Демос".
З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №156498950 від 15.02.2019 року, сформованої приватним нотаріусом Новокаховського міського нотаріального округу Херсонської області Іваніщенко C.І. (а.с. 10), вбачається, що на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії б/н від 13.04.2007, виданого за рішенням виконавчого комітету Мирненської селищної ради №26 від 06.09.1999 року (а.с. 35), позивачу на праві колективної власності у розмірі частки 1/1 належить цілісний майновий комплекс будівель та споруд, розташований за адресою: вул. Перекопська,1, смт.Мирне Каланчацького району Херсонської області. Дата державної реєстрації 27.03.2015.
          Зазначений об`єкт нерухомого майна придбано позивачем в особі директора Павлова Д.Б. у ліквідаційної комісії СП Каланчацька МРБ за договором купівлі-продажу від 20.07.1999 року, відповідно до п.1.1 розділу 1 якого, майновий комплекс розташований на земельній ділянці, площею  49004  кв.м. (а.с.11-12).
           В п.1.1 договору купівлі-продажу від 20.07.1999 зазначено, що продавець (ліквідаційна комісія СП Каланчацька МРБ) передасть у власність покупця (позивача) майно цілісного майнового комплексу спільного підприємства Каланчацька МРБ, яке знаходиться за адресою: смт.Мирне Каланчацького району Херсонської області на земельній ділянці 49004 кв. м, яка належить СП Каланчацька МРБ на праві постійного користування згідно з Державним актом серії І-ХС № 002380 від 27.12.1995.              
          Згідно рішення XI сесії XXIII скликання Мирненської селищної ради народних депутатів Каланчацького району Херсонської області № 73 від 12.05.2000 року, зазначена земельна ділянка виділена позивачу в постійне користування в розмірі 42604 кв.м. (а.с. 13)
 26.08.1999 позивач та ліквідаційна комісія СП Каланчацька МРБ підписали акт приймання-передачі майна (а.с. 25).
Таким чином, з 26.08.1999 у позивача виникло право власності на майно цілісного майнового комплексу
У 2001 році, на замовлення позивача, TOB "Фелія" виготовлено технічну документацію на спірну земельну ділянку (а.с. 14-37) вже площею 4,85 га (а.с.21, 22, 31).
Листом № 211/02-14 від 10.04.2019 відповідач надав відповідь адвокату позивача, що відповідно до листа Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області відділу у Каланчацькому районі № 18-21-0 29-46/112-19 від 02.04.2019 згідно Книги реєстрації матеріалів відводу земель для державних, суспільних та інших потреб, державний акт на право постійного користування землею не реєструвався та не видавався позивачу. (а.с. 39)
З листа Новокаховського управління ГУ ДФС в Херсонській області №7421/10/21-22-50-12-13 від 29.03.2019 року вбачається, що з 10.04.1995 року позивач перебуває на податковому обліку в Каланчацькій ДПІ Новокаховського управління ГУ ДФС в Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі. (а.с. 40)
Згідно вказаної відповіді, за період з травня 2000 року по 01.10.2018 року позивач був зареєстрований як платник земельного податку на підставі договору купівлі-продажу від 20.07.1999 року та здійснював нарахування зазначеного податку до бюджету Мирненської селищної ради (КОАТУУ 6523255400). З 01.10.2018 року позивач є платником єдиного податку III групи та звільнений від сплати земельного податку на підставі п.297.1 ст.297 ПК України.
Таким чином, позивач вважає, що з моменту передачі у власність зазначеного майнового комплексу, позивач користувався спірною земельною ділянкою на правах титульного володільця в порядку ст.120 Земельного кодексу України, що відповідачем не заперечувалось.
Проте, 15.05.2019 року відповідачем на юридичну адресу позивача направлено лист №172/02-14          з повідомленням про використання спірної земельної ділянки без дозвільних документів та висуненням вимоги щодо визначення порядку користування нею шляхом оформлення договору оренди. (а.с. 41)
Позивач вважає, що така вимога відповідача суперечить нормам чинного законодавства та порушує права позивача як добросовісного користувача земельної ділянки, у зв`язку  з чим він звернувся до суду з відповідним позовом про визнання права постійного користування.
Оцінюючи правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального права, перевіривши дотримання судом норм процесуального законодавства, в контексті встановлених обставин, апеляційний суд дійшов наступних висновків.
За змістом ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1 статті 16 цього Кодексу).
Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.
Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.
У Рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) надано офіційне тлумачення поняття "охоронюваний законом інтерес" як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовленого загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкованого у суб`єктивному праві простого легітимного дозволу, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.
У cтатті 4 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Згідно зі статтею 45 Господарського процесуального кодексу України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.
Відповідач має бути такою юридичною чи фізичною особою, за рахунок якої, в принципі, можливо було би задовольнити позовні вимоги. Тобто сторонами у судовому процесі є суб`єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх інтересів і на яких поширюється законна сила судового рішення.
Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.
Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
З урахуванням наведених законодавчих норм завданням суду при здійсненні правосуддя є забезпечення, зокрема, захисту прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.
Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка звернулася за таким захистом до суду.
Встановивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті.
Зважаючи на викладене, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку, зокрема у визначений спосіб, є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод у користуванні, користування з порушенням законодавства - без оформлення права користування, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо). Суд звертається до власних правових позицій з цього приводу (див.  mutatis mutandis  пункт 13 постанови Верховного Суду від 20.03.2018 у справі № 910/1016/17, пункт 12 постанови Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 914/1521/17, пункт 10 постанови Верховного Суду від 29.05.2018 у справі № 915/101/15, пункт 11 постанови Верховного суду від 12.06.2018 у справі № 916/2948/15, пункт 16 постанови від 04.09.2018 у справах № 915/1279/17, № 915/1284/17, пункт 15 постанови № 915/1283/17, пункт 8.12 постанови Верховного суду від 05.11.2019 у справі № 926/746/19).
Відповідно до ст. 13, 14, п. 7 ч. 1 ст. 92 Конституції України правовий режим власності та користування землею визначається законами України. Правовий режим власності означає врегулювання нормами закону земельних відносин, порядку та умов поділу земель на категорії, правове визначення форм власності на землю, порядку набуття і здійснення права власності, а також права постійного чи тимчасового землекористування щодо управління землями тощо, реалізацію та позбавлення цього права, функції, компетенцію органів державної влади і місцевого самоврядування.
Частиною 1 ст. 92 Земельного кодексу України встановлено, що право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній та комунальній власності, без встановлення строку.
Статтею 116 Земельного кодексу України унормовано, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону (частина 1); набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (частина 2).
Відповідно до положень ст.ст. 125, 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Згідно зі ст. 152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання прав, а також застосування інших, передбачених законом, способів, у тому числі шляхом поновлення порушених прав юридичних і фізичних осіб, що виникають у результаті рішень, дій чи бездіяльності органів або посадових осіб місцевого самоврядування, в судовому порядку.
Таким чином, підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт, а єдиним належним та допустимим доказом належності спірної земельної ділянки тій чи іншій особі є наявність правовстановлюючого документу.
Разом із тим з огляду на положення ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, пункту "а" ч. 3 ст. 152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання прав.
Водночас визнання права можливе у разі виникнення спору щодо його належності між особою, яка вважає право порушеним, та іншою особою, яка претендує на відповідний титул. Такий спосіб захисту прав може бути застосований за наявності спору про право.
Судова колегія Південно-західного апеляційного господарського суду зазначає, що в даному випадку відповідач повідомив ТОВ Фірма «ДАКС» ЛТД про використання спірної земельної ділянки без дозвільних документів та висунув вимоги щодо визначення порядку користування нею шляхом оформлення договору оренди, з огляду на що не вбачається порушення права позивача щодо постійного користування спірною земельною ділянкою з боку відповідача. Крім того,  актів, які би порушували право позивача, відповідачем, у межах своїх повноважень ухвалювалось; процес оформлення позивачем права на спірну землю в порядку, визначеному законодавством, триває.
Отже, за відсутності у цьому випадку встановленого судом факту порушення права позивача щодо користування спірною земельною ділянкою з боку відповідача та за відсутності спору про право, хоча і за наявності заперечень, які стосуються процедури оформлення землі за договором оренди позов ТОВ Фірма «ДАКС» ЛТД про визнання права постійного користування земельною ділянкою не може бути задоволено, тому саме з наведених підстав у позові необхідно відмовити.
Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду зазначає, що ТОВ Фірма «ДАКС» ЛТД не довело наявності свого порушеного права, вимагаючи встановити юридичний факт - право постійного користування земельною ділянкою.
Судова колегія Південно-західного апеляційного господарського суду погоджується з доводами апеляційної скарги в частині того, що ліквідація СП Каланчацька МРБ є юридичним фактом для припинення його права на постійне користування земельною ділянкою, однак вказані обставини не впливають на правомірність висновку суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог ТОВ Фірма «ДАКС» ЛТД.
Позивачем в апеляційній скарзі не наведено доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, викладені в оскаржуваному рішенні.
Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що норми чинного законодавства місцевим господарським судом застосовані правильно, рішення суду відповідає приписам матеріального та процесуального права, а мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.
За таких обставин, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма „ДАКС" ЛТД на рішення Господарського суду Херсонської області від 06.12.2019 по справі №923/756/19 задоволенню не підлягає, а рішення Господарського суду Миколаївської області від 17.12.2019 року у справі №915/1982/19 залишається без змін.
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника апеляційної скарги.
          Керуючись ст.ст. 129,  269,  275,  276,  281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма „ДАКС" ЛТД на рішення Господарського суду Херсонської області від 06.12.2019 по справі №923/756/19 залишити без задоволення.
          Рішення Господарського суду Херсонської області від 06.12.2019 по справі №923/756/19 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбаченими ст.ст. 287, 288 ГПК України.
Повний текст постанови складено та підписано 17.03.2020 року.

Головуючий суддя:                                                       Н.М. Принцевська

         Судді:                                                                        Г.І. Діброва

                                                                                            А.І. Ярош