ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33001 , м. Рівне,  вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2020 року                                                                      Справа № 918/710/19 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Саврій В.А., суддя Дужич С.П. ,  суддя Коломис В.В. 

при секретарі судового засідання Кужель Є.М.
розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго" на рішення Господарського суду Рівненської області від 21.10.2019р. (повний текст 21.10.2019р.) у справі №918/710/19 (суддя Андрійчук О.В.)
за позовом Акціонерного товариства "Укртрансгаз"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго"  
про стягнення в сумі 206 246,59 грн,

за участі представників:
позивача - не з`явився;
відповідача - не з`явився;

В С Т А Н О В И В:
Рішенням Господарського суду Рівненської області від 21.10.2019р. у справі №918/710/19 позов Акціонерного товариства "Укртрансгаз" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго" про стягнення в сумі 206346,59 грн задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго" на користь Акціонерного товариства "Укртрансгаз" 175051,87 грн основного боргу, 20155,06 грн пені, 2 499,30 грн 3% річних. У задоволенні позовних вимог про стягнення  2,49 грн 3% річних та 8637,87 грн пені відмовлено. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго" на користь Акціонерного товариства "Укртрансгаз" 3094,89 грн судового збору.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго" звернулося до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою (арк.справи 77-80).
Товариство з обмеженою відповідальністю «Рівнетеплоенерго» вважає рішення першої інстанції в частині стягнення пені в розмірі 20155,06 грн. незаконним, таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, без дослідження усіх істотних обставин справи та підлягає скасуванню в цій частині.
Скаржник зазначає, що відповідно до Закону України «Про теплопостачання» теплопостачальні організації зобов`язуються безперебійно постачати теплову енергію споживачам протягом опалювального періоду. Проте, у зв`язку з тим, що станом на сьогоднішній день існує значна заборгованість споживачів усіх рівнів за послуги теплопостачання (довідка наявна в матеріалах справи) зменшенням кількості повернень пільг та субсидій у рамках монетизації, а також діючий системі розподільчих рахунків, ТОВ "Рівнетеплоенерго" перебуває у важкому фінансово-економічному стані.
Систематичні неплатежі з боку споживачів за надану теплову енергію призвели до неефективного використання паливно-енергетичних ресурсів, що стало наслідком порушень зобов`язань за договорами в тому числі з оплати за газ, електроенергію, податків та інших платежів.
Зазначає, що ТОВ «Рівнетеплоенерго» вживалися всі необхідні заходи щодо погашення заборгованості перед АТ «Укртрансгаз» про, що свідчить лист від 08.08.2019р. (наявний в матеріалах справи) з якого вбачається, що ТОВ «Рівнетеплоенерго» просить АТ «Укртрансгаз» врахувати економічну ситуацію та специфіку фінансової складової підприємства, а також піти назустріч у питанні плати за послуги з транспортування природного газу за грудень 2018 року - квітень 2019 року. В свою чергу ТОВ «Рівнетеплоенерго» зобов`язувалося накопичений борг за цей період погасити до кінця опалювального періоду 2019 - 2020 рр.
Скаржник звертає увагу, що з мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013р. №7-рп/2013 вбачається, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворювались на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.
На думку апелянта, судом першої інстанції не надано належної оцінки вище зазначеним обставинам, та не взято до уваги того факту, що стягнення з ТОВ «Рівнетеплоенерго» пені в розмірі 20155,06 гри. в умовах нинішнього важкого фінансово-економічного стану, призведе до неможливості виконання ним грошових зобов`язань.
Обгрунтовуючи вимоги апеляційної скарги скаржник посилається на положення ч.3 ст.551 Цивільного кодексу України, ст.233 Господарського кодексу України, ст.19-1 Закону України «Про теплопостачання», постанови Кабінету Міністрів України №217 від 18.06.2014 року «Про затвердження Порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з гарантованим постачальником природного газу», п.3.17.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції".
На підставі викладеного апелянт просить суд скасувати рішення Господарського суду Рівненської області від 21.10.2019р. у справі №918/710/19 в частині стягнення пені розміром 20155,06 грн. та прийняти в цій частині нове рішення, згідно якого відмовити в задоволенні позову про стягнення пені.
Апелянт надіслав апеляційну скаргу безпосередньо на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду.
Листом №918/710/19/5176/19 від 14.11.2019р. витребувано матеріали справи з Господарського суду Рівненської області.
Матеріали справи №918/710/19 надійшли на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду 19.11.2019р.
Ухвалою суду від 02.12.2019р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго" на рішення Господарського суду Рівненської області від 21.10.19р. у справі №918/710/19 та призначено розгляд апеляційної скарги на 22.01.2020р. об 10:30год. у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду за адресою: 33001, м.Рівне, вул.Яворницького, 59 у залі судових засідань  №4.
Разом з цим, не погоджуючись з прийнятим рішенням, Акціонерне товариство "Укртрансгаз" також звернулося до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 24.12.2019р. визнано неповажними наведені Акціонерним товариством "Укртрансгаз" підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Рівненської області від 21.10.2019р. у справі №918/710/19. Відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Укртрансгаз" на рішення господарського суду Рівненської області від 21.10.19р. у справі №918/710/19. Повернуто скаржнику матеріали апеляційної скарги та заяви про усунення недоліків разом з доданими до них документами.
14.01.2019р. на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду від Акціонерного товариства "Укртрансгаз" надійшла касаційна скарга на ухвалу Північно-західного апеляційного господарського суду від 24.12.2019р.
Ухвалою від 20.01.2020р. зупинено апеляційне провадження по розгляду апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго" на рішення Господарського суду Рівненської області від 21.10.2019р. у справі №918/710/19 до перегляду ухвали Північно-західного апеляційного господарського суду від 24.12.2019р. у справі №918/710/19 в порядку касаційного провадження.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії Касаційного господарського суду від 20.02.2019р. відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства "Укртрансгаз" на ухвалу Північно-західного апеляційного господарського суду від 24.12.2019р. у справі №918/710/19. Касаційну скаргу з доданими до неї документами на 38 (тридцяти восьми) аркушах, у тому числі оригінал платіжного доручення від 09.01.2020р. №94 про сплату судового збору, повернуто скаржникові.
Матеріали справи повернулися до Північно-західного апеляційного господарського суду 04.03.2020р.
Ухвалою від 16.03.2020р. поновлено провадження у справі за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго" на рішення Господарського суду Рівненської області від 21.10.2019р. у справі №918/710/19. Розгляд апеляційної скарги призначено на 25 березня 2020р. об 12:00год. у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду за адресою: 33001, м.Рівне, вул.Яворницького, 59 у залі судових засідань №4.
Ухвалою суду від 25.03.2020р. задоволено клопотання АТ "Укртрансгаз" (вх.№2215/20 від 19.03.2020р.) та ТОВ "Рівнетеплоенерго" (вх.№2325/20 від 24.03.2020р.) про відкладення розгляду апеляційної скарги. Відкладено розгляд апеляційної скарги на 07.05.2020р. об 10:30год. у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду за адресою: 33001, м.Рівне, вул.Яворницького, 59 у залі судових засідань №4.
В судове засідання 07.05.2020р. представники сторін не з`явились. При цьому, від Акціонерного товариства «Укртрансгаз» на адресу суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв`язку з введенням карантину та обмеженням пересування, посилаючись на постанову Кабінету Міністрів України №211 від 11 березня 2020 року «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19», а також забезпечення проведення наступного судового засідання в режимі відеоконференції з одним із перелічених в заяві судів.
Частинами 11, 12 статті 270 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Слід зазначити, що відповідно до ч.4 ст.197 ГПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), учасники справи можуть брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Підтвердження особи учасника справи здійснюється із застосуванням електронного підпису, а якщо особа не має такого підпису, то у порядку, визначеному Законом України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" або Державною судовою адміністрацією України.
Однак, представники сторін не реалізували своє право на участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
Враховуючи положення ст.273 ГПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги на рішення місцевого господарського суду, а також те, що судом вчинено всі необхідні дії для належного повідомлення всіх учасників провадження у справі про час і місце розгляду справи, при цьому явка учасників судового процесу обов`язковою не визнавалась, а матеріали справи достатньо характеризують спірні правовідносини, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання позивача про відкладення розгляду справи та вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні за наявними у справі матеріалами у відповідності до вимог ст.269 ГПК України.
Крім цього, апеляційний суд звертає увагу на те, що на своєму засіданні 17 березня 2020 року Рада суддів України рекомендувала судам продовжувати здійснювати правосуддя незважаючи на епідемію коронавірусу й карантин, по можливості, здійснювати судовий розгляд справи в порядку письмового провадження без участі сторін. Згідно Звернення Комітету з питань правової політики до громадян України щодо функціонування органів правосуддя на період карантину від 20.03.2020р. Комітет Верховної Ради України з питань правової політики звернув увагу, що запропоновані Радою суддів України рекомендації не мають на меті обмеження громадян доступу до правосуддя, а покликані забезпечити епідеміологічну безпеку в судах.
Представник позивача не скористався правом, передбаченим ст.263 ГПК України, подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, що не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції

Розглядом матеріалів справи встановлено.
01.04.2016р. між Акціонерним товариством "Укртрансгаз" (газотранспортне підприємство) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго"  (замовник) укладено договір на транспортування газу магістральними трубопроводами №Р-14-Т/16, за п.1.1. якого газотранспортне підприємство зобов`язується надати замовнику послуги з транспортування магістральними трубопроводами природного газу замовника від пунктів приймання-передачі газу в магістральні трубопроводи до пунктів призначення - газорозподільних станцій (ГРС), а замовник зобов`язується внести плату за надані послуги з транспортування природного газу магістральними трубопроводами в розмірі, строки та порядку, передбачені умовами договору.
Відповідно до пункту 11.1 Договір набирає чинності з 01.01.2016р. та укладається на строк до 31.12.2016 року. Договір вважається продовженим на кожний наступний календарний рік, якщо не менше ніж за місяць до закінчення строку дії договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов.
Докази того, що будь-яка із сторін заявила про припинення чи зміну умов вказаного договору, в матеріалах справи відсутні, відтак договір вважається чинним.
У п.п.2.2.-2.4. Договору передбачено, що замовник передає газотранспортному підприємству газ в загальному потоці в підтверджених обсягах у пунктах приймання-передачі газу в магістральні трубопроводи газотранспортного підприємства. При отриманні газу від замовника на пунктах приймання-передачі в магістральні трубопроводи газотранспортне підприємство не набуває права власності на нього. Газотранспортне підприємство приймає від замовника на пунктах приймання-передачі газу в магістральні трубопроводи та здійснює його транспортування по території України до ГРС, де передає замовнику в загальному потоці в газорозподільні мережі.
Згідно п.п.3.1., 3.2.-3.4. Договору послуги з транспортування газу оформлюються газотранспортним підприємством і замовником актами наданих послуг з транспортування газу магістральними трубопроводами. Газотранспортне підприємство до 15 числа місяця, наступного за звітним, направляє замовнику два примірники акта наданих послуг за звітний місяць, підписані уповноваженим представником та скріплені печаткою газотранспортного підприємства. Замовник протягом 2 днів з дати одержання акта наданих послуг зобов`язується повернути газотранспортному підприємству один примірник оригіналу акту наданих послуг, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою замовника, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від писання акта наданих послуг. У випадку відмови від підписання акта наданих послуг розбіжності підлягають урегулюванню відповідно до умов договору або в судовому порядку. До прийняття рішення судом відповідні розрахунки за вартість послуг з транспортування газу магістральними трубопроводами здійснюються відповідно до даних газотранспортного підприємства. Акти наданих послуг є підставою для проведення розрахунків з газотранспортним підприємством.
Пунктами 5.1.-5.5. Договору передбачено, що розрахунки за послуги з транспортування газу магістральними трубопроводами здійснюються за тарифами, які встановлюються національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики. 
Тарифи, визначені в п.5.1. Договору, є обов`язковими для сторін з дати набрання ними чинності. Визначена на їх основі вартість послуги буде застосовуватися сторонами при складанні актів наданих послуг та розрахунках за ці послуги згідно з умовами договору. Вартість фактично наданих послуг за звітний період визначається на підставі акта наданих послуг. Оплата вартості послуг за транспортування газу здійснюється замовником шляхом перерахування грошових коштів на рахунок газотранспортного підприємства на умовах 100% попередньої оплати за десять днів до початку місяця, у якому буде здійснюватися транспортування газу. Остаточний розрахунок за надані у звітному місяці послуги проводиться замовником до 20 числа місяця, наступного за звітним, відповідно до акта наданих послуг та з урахуванням раніше перерахованих коштів.
Згідно пп.6.2.1 Договору газотранспортне підприємство має право своєчасно та в повному обсязі отримувати плату за надані послуги, якому кореспондується обов`язок замовника, визначений пп.6.3.2 Договору.
У разі порушення замовником строків оплати, передбачених розділом 5 договору, із замовника стягується пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу (п.7.3 Договору).
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем у період з лютого по квітень 2019 року надано послуги з транспортування газу в обсязі 22 599,403 тис. кб.м. на загальну суму 195 258,85 грн, про що свідчать акти наданих послуг з транспортування природного газу № 02-19-Р-14-Т/16 від 28.02.2019 року в обсязі 10 205,678 тис.кб.м. на суму 88 177,06 грн, № 03-19-Р-14-Т/16 від 31.03.2019 року в обсязі 8 893,054 тис.кб.м. на суму 76 835,99 грн, № 04-19-Р-14-Т/16 від 30.04.2019 року в обсязі 3 500,671 тис.кб.м. на суму 30 245,80 грн.
Вказані акти підписані представниками сторін та скріплені їхніми печатками.
З матеріалів справи вбачається, що відповідач здійснив часткові розрахунки за надані у лютому 2019 року послуги з транспортування природного газу на суму 20 206,98 грн, відтак заборгованість останнього перед позивачем становить 175 051,87 грн (67 970,08 грн за лютий (88 177,06 грн - 20 206,98 грн) + 76 835,99 грн за березень + 30 245,80 грн за квітень).

Розглянувши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, Північно-західний апеляційний господарський суд прийшов до висновку про наступне:
Статтею 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини.
Між сторонами виникли правовідносини, пов`язані із наданням послуг з транспортування природного газу та їх оплатою, а також відповідальністю за несвоєчасне проведення розрахунків, регулювання яких здійснюється нормами Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України. 
Як встановлено ст.901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання. 
Частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. 
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 Цивільного кодексу України). 
Відповідно ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Частинами 1,2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Згідно ст.526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Як передбачено ст.525 Цивільного кодексу України, ч.6 ст.193 Господарського кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 610 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У силу вимог ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Як підтверджується матеріалами справи, відповідач, отримавши від позивача послуги з транспортування природного газу, що стверджується актами наданих послуг з транспортування природного газу, у повному обсязі розрахунків за вказані послуги не провів, а тому вимога про стягнення заборгованості в розмірі 175 051,87грн була правомірно задоволена судом першої інстанції.
Щодо нарахувань 3% річних та пені колегія суддів зазначає наступне.
За ст.625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Договір про надання послуг є складним зобов`язанням, що складається з двох органічно поєднаних між собою зобов`язань: по-перше, правовідношення, в якому виконавець повинен надати послугу, а замовник наділений правом вимагати виконання цього обов`язку; по-друге, правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати.
Беручи до уваги зазначене, правовідносини, які склалися на підставі договору на транспортування газу магістральними трубопроводами, є грошовим зобов`язанням і, зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.
Відповідно до ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, зокрема сплата неустойки. 
Як встановлено ч.1 ст.218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. 
Згідно ч.1 ст.216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.
Як встановлено ч.ч.1,2 ст.217 Господарського кодексу України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції. 
Частиною 1 статті 230 Господарського кодексу України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Отже, одним із видів господарських санкцій згідно з ч.2 ст.217 Господарського кодексу України є штрафні санкції, до яких віднесено пеню.
Розмір штрафних санкцій відповідно до ч.4 ст.231 Господарського кодексу України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).
Відповідно до ч.6 ст.232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. 
Статтею 549 Цивільного кодексу України унормовано, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Суд, здійснивши перерахунок 3% річних та пені, установив, що розмір перших становить 2 499,30 грн (при заявленому - 2 501,79 грн), а другої - 28 861,76 грн (при заявленому - 28 792,93 грн) (розрахунок додається), отже 3% річних підлягають частковому задоволенню, а пеня - у заявленому розмірі. 
Як вбачається з матеріалів справи, відповідач заявляв до суду першої інстанції клопотання про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення пені. 
При цьому, частинами 1, 2 статті 233 Господарського кодексу України передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
Відповідно до ч.3 ст.551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
При застосуванні ч.3 ст.551 Цивільного кодексу України та ст.233 Господарського кодексу України слід мати на увазі, що поняття "значно" та "надмірно" є оціночними і мають конкретизуватися судом у кожному конкретному випадку. При цьому слід враховувати, що правила ч.3 ст.551 ЦК України та ст.233 ГК України направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником.
Зі змісту зазначених норм вбачається, що зменшення розміру заявленої до стягнення пені є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені. 
Отже, вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду.
Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, основний борг сплачений відповідачем частково, ним вживаються заходи, спрямовані на його погашення, прострочення виконання зобов`язань з оплати є незначним, позивачем не доведено виникнення у нього збитків через неналежне виконання відповідачем договірних зобов`язань в частині проведення розрахунків за транспортування природного газу.
Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором, 
Враховуючи майновий стан сторін, загальний розмір основного боргу, наслідки порушення зобов`язання, норми п.6 ст.3, ч.3 ст.509 та ч.ч.1,2 ст.627 Цивільного кодексу України, зважаючи на правову природу пені та її основне призначення, Господарський суд Рівненської області дійшов правомірного висновку про часткове задоволення клопотання відповідача - зменшенню пені на 30% і в результаті стягненню пені в розмірі 20155,06 грн.
Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ч.1 ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
У відповідності до ст.76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Зі змісту ст.77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про часткове задоволення позову та про стягнення з відповідача на користь позивача 175051,87грн основного боргу, 20155,06грн пені, 2499,30 грн 3% річних.
Відповідно до ч.4 ст.11 ГПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
За усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи «Серявін та інші проти України», «Пронін проти України», «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті  Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
Зазначене судом першої інстанції було дотримано в повній мірі. 
При цьому, п.1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. 
Питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Відхиляючи скаргу апеляційний суд у принципі має право просто підтвердити правильність підстав, на яких ґрунтувалося рішення суду нижчої інстанції (рішення у справі Гарсія Руїс проти Іспанії»).
Доводи скаржника в апеляційній скарзі, спростовуються наведеним вище, матеріалами справи та не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства і висновків суду не спростовують.
У відповідності до ст.276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За наведених обставин, рішення Господарського суду Рівненської області від 21.10.2019р. у справі №918/710/19 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго" - без задоволення.
На підставі ст.129 ГПК України судовий збір за розгляд апеляційної скарги покладається на скаржника.
За змістом ч.ч.4, 5 ст. 240 ГПК України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Оскільки в судове засідання, призначене на 07.05.2020р., учасники справи не з`явилися, тому відповідно до ч.5 ст.240 ГПК України датою прийняття постанови у даній справі є дата складення повного тексту постанови.
Керуючись ст.ст.269, 270, 273, 275, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго" на рішення Господарського суду Рівненської області від 21.10.2019р. у справі №918/710/19 - залишити без задоволення, а рішення господарського суду першої інстанції - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків передбачених п.2 ч.3 ст.287 ГПК України.

Повний текст постанови складено 12.05.2020р.

Головуючий  суддя                                                                      Саврій В.А. 

Суддя                                                                                              Дужич С.П.  

Суддя                                                                                              Коломис В.В.