УХВАЛА        
 
21 травня 2020 року
м. Київ
справа № 520/11041/17
 
провадження № 61-7946ск20 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Жданової В. С. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М.,                 Кузнєцова В. О.,
 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на постанову Одеського апеляційного суду від 10 березня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради, про усунення перешкод в користуванні власністю та зобов`язання вчинити певні дії,
 
ВСТАНОВИВ :
 
У вересні 2017 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду з указаним позовом до ОСОБА_3 , треті особи: Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради, в якому з урахуванням уточнень просили:
-          усунути перешкоди у користуванні власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а саме, зобов`язати ОСОБА_3 вздовж зовнішньої стіни прибудови літ. Б1, де розташоване приміщення    № 3-3 - кухня, яка належить на праві власності                                  ОСОБА_2 та вздовж  зовнішньої  стіни  прибудови  літ. Б4, 
де розташоване приміщення № 2-2 - веранда, яка належить на праві   власності    ОСОБА_1 ,  де  примикає  дах  альтанки, прибрати (перенести, пересадити) зелені насадження, а саме, туї 

та кипариси, тобто привести їх у відповідність до вимог абзацу               3 пункту 3.25 ДБН 360-92 - на відстань 1,5 м від цих стін;
-          зобов`язати ОСОБА_3 відновити природнє освітлення в приміщенні № 3-3 - кухня, яка належить на праві власності ОСОБА_2 , через віконний проріз та через склоблоки, які розташовані під стелою в зовнішній стіні прибудови літ.Б1, до якої примикає веранда ОСОБА_3 під літ.Б7 (приміщення                               № 1-8- веранда), шляхом демонтажу конструкцій, що перекривають доступ світла, та зняття фарбового покриття з склоблоків.
 
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2019 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено частково.
Зобов`язано ОСОБА_3 відкрити прорізи із склоблоків в приміщеннях № 3-3 прибудови літ. «Б2» (суд помилково зазначив прибудова «літ. Б2», вірно - прибудова під літ.Б1) в домоволодінні                  АДРЕСА_1 шляхом звільнення склоблоків від шпаклівки і фарби з зовні.
У задоволенні іншої частини позову ОСОБА_1 ,                             ОСОБА_2 відмовлено.
 
Рішення місцевого суду обґрунтовано тим, що відповідачем порушено право власності позивача ОСОБА_2 шляхом закриття склоблоків, які забезпечували належну інсоляцію в приміщенні № 3-3, що належить останньому на праві власності. Доводи позивачів щодо негативних наслідків, що спричинені неправильним насадженням дерев та чагарників вздовж межі їх земельних ділянок з земельною ділянкою відповідачки, не доведені належними доказами.
 
Додатковим рішенням Київського районного суду м. Одеси від 22 лютого 2019 року вирішено питання про розподіл судових витрат. 
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 та                       ОСОБА_1 судові витрати в сумі 2 640 грн.
У задоволенні вимог про стягнення судових витрат в загальній сумі                 16 440 грн відмовлено.
 
Додаткове рішення місцевого суду обґрунтоване тим, що вимоги про розподіл судового збору у розмірі 1 280 грн та витрат на підготовку технічного звіту з геодезичних робіт у розмірі 4 тис. грн підлягають задоволенню частково, а саме, пропорційно задоволеним вимогам із розрахунку: задоволено одну вимогу з двох заявлених, тому підлягає стягненню з відповідача на користь позивачів судовий збір у сумі                  640 грн та витрати на підготовку технічного звіту з геодезичних робіт у сумі 2 тис. грн, всього 2 640 грн. Відносно витрат на правову допомогу суд першої інстанції не знайшов правових підстав для стягнення, оскільки їх представник ОСОБА_4 не є адвокатом, на підтвердження статусу правника доказів суду не надано, квитанції від                  15 вересня 2017 року щодо внесення оплати за договорами про надання правових послуг не оформлені належним чином.
 
Постановою Одеського апеляційного суду від 10 березня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишено без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2019 року змінено, викладено резолютивну частину в новій редакції.
Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено частково.
Зобов`язано ОСОБА_3 відкрити прорізи з склоблоків в приміщенні № 3-3 - кухня, що розташовані під стелею в зовнішній стіні прибудови під літ. Б1 у домоволодінні АДРЕСА_1 шляхом демонтажу конструкцій, що перекривають доступ до світла, та зняття фарбового покриття з склоблоків з зовні.
У задоволенні іншої частини позову ОСОБА_1 ,                             ОСОБА_2 відмовлено.
Додаткове рішення Київського районного суду м. Одеси від 22 лютого 2019 року скасовано.
Заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення судових витрат залишено без задоволення.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Апеляційний суд, погоджуючись з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог позивачів в частині зобов`язання                  ОСОБА_3 відкрити прорізи зі склоблоків в приміщенні                                    № 3-3, змінив його резолютивну частину, оскільки рішенням місцевого суду допущено неточності в частині зазначення літери прибудови, в якій знаходиться приміщення № 3-3.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в частині усунення перешкод в користуванні власністю позивачів шляхом зобов`язання відповідача прибрати (перенести, пересадити) зелені насадження, а саме, туї та кипариси, які розміщені вздовж зовнішньої стіни прибудов літ. Б1, літ. Б4 та спричиняють намокання цих стін, апеляційний суд виходив з недоведеності позовних вимог.
 
У травні 2020 року  ОСОБА_2 , ОСОБА_1 звернулись до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою на постанову Одеського апеляційного суду від 10 березня 2020 року, в якій просять скасувати оскаржуване судове рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо усунення перешкод в користуванні власністю та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на наступне.
 
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, містяться у статті 129 Конституції України, відповідно до якої основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України встановлено, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України передбачено, що для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України. 
 
Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції,                              ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до                           Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу               малозначною.
 
Касаційний цивільний суд, перевіривши доводи касаційної скарги, вважає, що наведені заявниками обставини, передбачені пунктом                       2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не дають підстав для висновку про те, що справа становить виняткове значення для учасників справи, які подають касаційну скаргу, у зв`язку з чим відсутні підстави для відкриття касаційного провадження.
 
Крім того, при визначенні справи малозначною Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року               № R (95) 5, згідно яких державам-членам Ради Європи необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. 
 
Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України встановлено, що                        суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).
 
З огляду на викладене, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на постанову Одеського апеляційного суду від 10 березня 2020 року слід відмовити з підстав, встановлених пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України.
 
Керуючись частиною шостою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України,
 
                                                              УХВАЛИВ :
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на постанову Одеського апеляційного суду від 10 березня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті                     особи: Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської   міської   ради,   Управління   архітектури   та   містобудування 
Одеської міської ради, про усунення перешкод в користуванні власністю та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.
 
Судді:	В. С. Жданова	
 	В. М. Ігнатенко	
 	В. О. Кузнєцов