УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
25 травня 2020 року
м. Київ
справа № 1612/19609/17
провадження № 51-1961ск20
Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючої                          ОСОБА_1 ,
суддів                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянула матеріали провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у суді апеляційної інстанції, на ухвалу Волинського апеляційного суду від 12 березня 2020 рокущодо
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , 
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі – КК). 
Короткий зміст вироку, оскарженого судового рішення та встановлені обставини
За вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 4 листопада 2019 року, залишеним без змін апеляційним судом,  ОСОБА_4  було засуджено за ч. 1 ст. 286 КК до покарання у виді штрафу в розмірі 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 5100 грн.
Вирішено цивільні позови та питання щодо судових витрат і речових доказів у кримінальному провадженні.
Суд визнав ОСОБА_4 винуватим у вчиненні за викладених у вироку обставин порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілим середньої тяжкості тілесні ушкодження.
Як установив суд, 4 серпня2017 року приблизно о 10:40   ОСОБА_4 , керуючи технічно справним автобусом БАЗ-А079.19 (державний номерний знак НОМЕР_1 ), превозячи пасажирів за маршрутом Луцьк–Колки, рухаючись у м. Луцьку на вул. Ковельській у напрямку вул. Чернишевського, всупереч вимогам п.п. «б» п. 2.3, пунктів 12.1, 13.1 Правил дорожнього руху виявив неуважність, неправильно оцінив дорожню обстановку, відволікся від спостереження за нею, не дотримався безпечного бокового інтервалу і внаслідок цього допустив зіткнення із вантажним автомобілем КамАЗ-55111 (державний номерний знак  НОМЕР_2 ), припаркованим праворуч від дороги. У результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажири автобуса  ОСОБА_5 та ОСОБА_6 отримали середньої тяжкості тілесні ушкодження.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК), ухвалу суду апеляційної інстанції і призначити новий розгляд у цьому суді. За твердженням скаржника, згаданий суд не врахував повною мірою обставин вчинення злочину, його наслідків та особи винного, як це передбачено ст. 65 КК, і необґрунтовано погодився з неправомірним рішенням місцевого суду про незастосування до засудженого додаткового покарання – позбавлення права керувати транспортними засобами. На думку сторони обвинувачення, оспорюване рішення не відповідає положенням статей 370, 419 КПК.
Мотиви Суду
Перевіривши доводи касаційної скарги та копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на таких підставах.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні злочину проти безпеки руху та експлуатації транспорту, юридично-правова оцінка діяння за ч. 1 ст. 286 КК, а також справедливість призначеного засудженому основного покарання  у касаційній скарзі не заперечуються.
Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, котра вчинила злочин, належить призначити  покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації таке покарання  має бути справедливим, відповідати  тяжкості  діяння  суспільної небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують та обтяжують.
Закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких діяльність, пов`язана з користуванням таким правом і є основним джерелом доходу. Однак існування вказаної обставини потребує виваженого підходу при застосуванні такого додаткового покарання, яке відповідно до санкції ч. 1 ст. 286 КК не є обов`язковим.
Як убачається з копій судових рішень, апеляційний суд дотримався  наведених законодавчих положень.
Перевіривши вирок, зазначений суд належним чином обґрунтував своє рішення про відхилення апеляційних вимог прокурора. Так, вирішуючи питання щодо необхідного для виправлення засудженого покарання, разом із ступенем тяжкості вчиненого злочину, який за класифікацією є невеликої тяжкості, а за формою вини – необережним, апеляційний суд урахував особу винного, котрий раніше до кримінальної відповідальності не притягався, позитивно характеризується за місцем проживання та роботи. Крім того, суд зважив на обставини, що пом`якшують покарання, – щире каяття ОСОБА_4 й активне сприяння ним розкриттю злочину, а також на відсутність обставин протилежного змісту. Суд апеляційної інстанції узяв до уваги й те, що засуджений добровільно частково відшкодував потерпілій ОСОБА_7 завдану шкоду і повністю відшкодував витрати, пов`язані з лікуванням потерпілих у закладах охорони здоров`я.
З огляду на сукупність цих обставин і на те, що керування транспортними засобами є основним та єдиним джерелом доходу і засобом для існування засудженого, апеляційний суд дійшов умотивованого висновку про можливість не застосування до ОСОБА_4 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Підстав вважати обраний засудженому захід примусу явно несправедливим через м`якість не вбачається, а твердження прокурора в касаційній скарзі про протилежне є непереконливими.
Ухвала апеляційного суду не суперечить положенням статей 370, 419 КПК.
Посилання скаржника на практику Верховного Суду є неспроможними, адже висновки, наведені у зазначених стороною обвинувачення рішеннях Суду, ґрунтуються на обставинах справи та даних про особи винних, які є відмінними від тих, що існують у цьому кримінальному провадженні.
У касаційній скарзі прокурора не міститься прийнятних й достатніх аргументів про допущення апеляційним судом істотних порушень норм права, які тягнуть за собою обов`язкове скасування оспорюваного рішення на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК, а отже, немає й необхідності перевірки матеріалів кримінального провадження. 
З огляду на викладене й на те, що зі скарги та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, у відкритті касаційного провадження слід відмовити згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, колегія суддів
п о с т а н о в и л а:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Волинського апеляційного суду від 12 березня 2020 року щодо ОСОБА_4 . 
Ухвала оскарженню не підлягає.
С у д д і:

ОСОБА_1                       ОСОБА_2                            ОСОБА_3