Постанова
Іменем України 
10 червня2020 року
м. Київ
справа № 489/1089/16-к
провадження № 51-5475км19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі: 
головуючої                                                 ОСОБА_1 ,
суддів                                                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 , 
прокурора                                         ОСОБА_5 ,
захисника                                                   ОСОБА_6 ,
виправданого                                            ОСОБА_7                                                    
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора ОСОБА_8 , який брав участь у провадженні в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 31 липня 2019 року в кримінальному провадженні № 12016150040000251, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя  АДРЕСА_1 , військовослужбовця, раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України.
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06 грудня 2018 року ОСОБА_7 визнано невинуватим у пред’явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, та виправдано за недоведеністю винуватості у вчиненні ним цього кримінального правопорушення. 
Оскаржуваною ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 31 липня 2019 року зазначений вирок місцевого суду залишено без змін. 
Органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачувався за ч. 2 ст. 345 КК України у тому, що він 15 січня 2016 року близько 01:40 погодився на пропозицію працівників поліції бути свідком складення протоколу про адміністративне правопорушення. Під час складання зазначеного протоколу співробітник поліції ОСОБА_9 помітив у ОСОБА_7 предмет, схожий на пістолет. Діючи відповідно до п. 21 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про національну поліцію»    ОСОБА_9 висунув ОСОБА_7 вимогу надати предмет, схожий на пістолет, та пред`явити документи на нього. Однак ОСОБА_7 почав вести себе агресивно та відмовлявся виконати вимогу працівника поліції. У цей час у нього виник умисел, спрямований на заподіяння тілесних ушкоджень працівнику правоохоронного органу у зв`язку з виконанням ним службових обов`язків. Реалізуючи свій умисел, діючи з мотивів небажання надання співробітнику поліції наявного у нього предмету, схожого на пістолет, ОСОБА_7 завдав ОСОБА_9 удару кулаком у ділянку обличчя та удари ногою в ділянку живота, спричинивши останньому легкі тілесні ушкодження у вигляді синця правого ока і правої виличної ділянки, лінійної подряпини правої щоки.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Зазначає, що апеляційний суд усупереч вимогам ч. 2 ст. 419 КПК України не здійснив належної перевірки доводів прокурора, наведених в апеляційній скарзі, та не дав на них умотивованих відповідей, зокрема, жодним чином не спростував доводи сторони обвинувачення в частині невідповідності вироку суду положенням ст. 370 КПК України. На переконання прокурора, місцевий суд оцінив зібрані докази без додержання вимог ст. 94 КПК України та належного встановлення усіх обставин справи, не навів у вироку переконливих мотивів, з яких відкинув докази сторони обвинувачення, а отже, вирок суду не відповідає фактичним обставинам справи та ухвалений з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Так, прокурор вважає, що судом першої інстанції не було враховано та не надано належної оцінки показанням потерпілого ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_10 , які повністю підтверджують версію обвинувачення щодо обставин вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення. Також прокурор зазначає, що судом безпідставно не взято доуваги висновок експерта від 20 січня 2016 року №153, яким встановлено спричинені ОСОБА_9 тілесні ушкодження. Крім цього, вказує на неповноту судового розгляду та не дослідження доказів сторони обвинувачення, зокрема, вважає, що суд необґрунтовано відмовив у долучені до матеріалів кримінального провадження постанови слідчого про закриття кримінального провадження №412016151020000042 у зв`язку із відсутністю в діях ОСОБА_9 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 365 КК України, що спростовує доводи сторони захисту щодо неправомірних дій працівників поліції стосовно ОСОБА_7 . Проте суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок місцевого суду, указаних порушень не усунув та без належного обґрунтування постановив оскаржувану ухвалу. Разом із цим прокурор не погоджується із позицією апеляційного суду відносно того, що стороною обвинувачення не встановлено об`єктивної та суб`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, яке інкриміновано ОСОБА_7 .
У письмових запереченнях захисник ОСОБА_6 просить залишити касаційну скаргу прокурора без задоволення, а ухвалу суду без зміни. Вважає, що суд правильно застосував норми процесуального та матеріального права, а оскаржене судове рішення належним чином обґрунтував.
Позиції інших учасників судового провадження 
Прокурор ОСОБА_5 просила задовольнити касаційну скаргу прокурора ОСОБА_8 , який брав участь у провадженні в суді апеляційної інстанції, в повному обсязі, а ухвалу апеляційного суду скасувати та призначити новий розгляд у цьому суді.
Захисник ОСОБА_6 та виправданий ОСОБА_7 у судовому засіданні заперечили проти задоволення касаційної скарги прокурора та просили залишити її без задоволення, а ухвалу суду апеляційної інстанції без зміни та у судовому засіданні навели аргументи на обґрунтування своєї позиції.
Мотиви Суду
За приписами ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставині не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Він є судом права, а не факту, і при перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, виходить із фактичних обставин, встановлених місцевим та апеляційним судами.
Згідно з ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Зі змісту ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, вбачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст. 419 КПК України при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
З приписів статей 7, 404, 419 КПК України у їх взаємозв`язку вбачається, що суд апеляційної інстанції зобов`язаний перевірити всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, а також аргументи, наведені сторонами під час апеляційного провадження, дати на все вичерпну відповідь.
Під час перегляду вироку суду першої інстанції стосовно ОСОБА_7 апеляційний суд зазначених вимог кримінального процесуального закону дотримався.
Так, суд апеляційної інстанції під час перевірки вироку місцевого суду на відповідність вимогам статей 370, 374 КПК України встановив, що у вироку викладено формулювання обвинувачення за ч. 2 ст. 345 КК України, пред`явлене ОСОБА_7 і визнане судом недоведеним, та підстави виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкинув докази обвинувачення.
При цьому суд апеляційної інстанції зазначив, що суд першої інстанції,  дослідивши всебічно, повно й неупереджено всі обставини кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність доказів – з точки зору достатності та взаємозв`язку, обґрунтовано дійшов висновку про те, що стороною обвинувачення не надано будь - яких належних та допустимих доказів, які б доводили винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину поза розумним сумнівом.
Доводи прокурора про те, що судом першої інстанції жодним чином не було враховано та не надано належної оцінки показанням потерпілого ОСОБА_9 і свідка ОСОБА_10 , які, на його думку, повністю підтверджують версію обвинувачення щодо обставин вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, та безпідставно не взято до уваги висновок експерта від 20 січня 2016 року №153, яким встановлено спричинені ОСОБА_9 тілесні ушкодження, що залишилось поза увагою апеляційного суду, колегія суддів вважає безпідставними з огляду на таке.
Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Як убачається із оскаржуваної ухвали, апеляційним судом було задоволено клопотання прокурора про повторний допит потерпілого ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_10 та,  в порядку ч. 3 ст. 404 КПК України, свідка ОСОБА_11 , а також про дослідження окремих джерел доказів, зокрема, постанови Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 січня 2016 року; протоколу про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_12 від 15 січня 2016 року; виписки з медичної карти від 15 січня 2016 року № 140; зворотного повідомлення приймального відділення Міської лікарні швидкої медичної допомоги від 15 січня 2016 року; висновку експерта № 153 від 20 січня 2016 року, та в порядку ч. 3 ст. 404 КПК України, копії ухвали Апеляційного суду Миколаївської області від 27 жовтня 2016 року і постанови слідчого від 31 травня 2015 року про закриття кримінального провадження за №  412016151020000042.
Дослідивши зазначені джерела доказів у сукупності з іншими зібраними доказами, суд апеляційної інстанції обґрунтовано зазначив, що дані, які б свідчили про вчинення ОСОБА_7 злочину, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України відсутні, а інших доказів, які б доводили його винуватість, стороною обвинувачення в ході апеляційного розгляду не надано, а тому  доводи прокурора про те, що винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину доведена повністю та  підтверджується доказами, дослідженими в ході судового слідства, відкинув.
Крім цього, суд апеляційної інстанції, аналізуючи показання свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_13 , ОСОБА_11 , потерпілого ОСОБА_9 , а також обвинуваченого ОСОБА_7 дійшов належного висновку про те, що допитані свідки не дали конкретних показань щодо умисних дій обвинуваченого і наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями останнього та отриманням тілесних ушкоджень потерпілим. 
Також суд апеляційної інстанції обґрунтовано зазначив, що за встановлених фактичних даних невиконання ОСОБА_7 законних вимог працівника правоохоронного органу стороною обвинувачення не доведена, а отже, посилання прокурора про наявність об`єктивної та суб`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, яке інкриміновано ОСОБА_7 , колегія суддів вважає безпідставними.
Разом із цим твердження прокурора про те, що апеляційний суд необґрунтовано відмовив у долучені до матеріалів кримінального провадження постанови слідчого про закриття кримінального провадження №412016151020000042, якою спростовується наявність в діях ОСОБА_9 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 365 КК України, щодо його неправомірних дій як працівника правоохоронного органу стосовно ОСОБА_7 є неспроможними, оскільки зазначена постанова була безпосередньо досліджена під час судового розгляду судом апеляційної інстанції і їй надано належну правову оцінку.
Таким чином, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність,  які були би безумовними підставами для скасування оскаржуваної ухвали, про що йдеться у  касаційній скарзі прокурора, Верховний Суд не встановив.
Урахувавши наведене, Суд дійшов висновку, що касаційна скарга прокурора не підлягає задоволенню. У зв`язку із цим та керуючись статтями 434, 436 КПК України, колегія суддів вважає за необхідне залишити ухвалу апеляційного суду без зміни.
З цих підстав Суд ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора ОСОБА_8 , який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції залишити без задоволення, а ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 31 липня 2019 року стосовно ОСОБА_7 –  без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
 
Судді:

 
ОСОБА_1                                   ОСОБА_2                               ОСОБА_3