ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Головуючий суддя у першій інстанції : Маєцька Н.Д.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2020 року	Львів	Справа № 260/1657/19 пров. № А/857/1859/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді:                                         Бруновської Н.В.
суддів:                                                             Матковської З.М., Шавеля Р.М.
за участю секретаря судового засідання:          Гнатик А.З.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Мукачівського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2019 року у справі № 260/1657/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, – 

ВСТАНОВИВ :

12.11.2019р. позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Мукачівського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України (в/ч НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльності щодо не проведення повного розрахунку при звільненні та стягнення  грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 30.07.2019р. - 30.09.2019р. у розмірі 37 26361 грн. та компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 20.12.2019р. позов задоволено. 

Не погоджуючись із даним рішенням, апелянт Мукачівський прикордонний загін Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Апелянт просить суд, рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 20.12.2019р. скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явились, хоча належним чином повідомленні про дату, час і місце розгляду справи в порядку ст.126 КАС України, що не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності відповідно до ст.313 КАС України.

ст.229 КАС України передбачено, що фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.

Наказом начальника Західного регіонального управління Державної прикордонної служби від 26.06.2019 р. № 277-ос підполковника   ОСОБА_1 звільнено з військової служби в запас у зв`язку із закінченням строку контракту. 

30.07.2019р. Наказом начальника 27 прикордонного загону Західного регіонального  управління Державної прикордонної служби України Шварцман П.  № 311-ос «По особовому складу» ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу та всіх видів грошового забезпечення. ( а.с. 14 ) 

26.09.2019р. начальник Мукачівського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України видано наказ 253-к «Про виплату грошової компенсації за неотримане речове майно», яким зобов`язано головного бухгалтера – начальника фінансово-економічного відділу у відповідності до розрахункової відомості для виплати грошової компенсації за неотримане речове майно  виплатити кошти за отримане речове майно особистого користування, строки носіння якого не закінчились з врахуванням умов Постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2017 р. № 375. ( а.с. 13 )

Судом першої інстанції встановлено, що 30.09.2019 р. позивачу виплачена грошова компенсація за не отримане речове майно в розмірі  - 24 027,89 грн. 

Суть спору полягає у визначенні повноти та своєчасності розрахунку з позивачем при його звільненні.

ч.1 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Із змісту ч.4 даної статті видно, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

В п.293 Положення про проходження громадянами України військової служби у Державній прикордонній службі України яка затверджена Указом Президента України від 29.12.2009 № 1115/2009  передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпечення.

ч.2 ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Тобто, звільнена особа з військової служби на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.

Як видно з матеріалів справи, ОСОБА_1  зі списків особового складу військової частини виключений 30.07.2019 р., а кошти в розмірі – 24027,89 грн.  грошової компенсації за неотримане речове майно зараховані на картковий рахунок останнього лише 30.09.2019, що визнається сторонами.

Отже, станом на день виключення зі списків особового складу військової частини, з позивачем не проведено розрахунок у повному обсязі та не виплачено грошову компенсацію за не отримане речове майно.

Не зважаючи на те, що спеціальним законодавством врегульовано основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей: правове становище осіб, які проходять військову службу у тому числі звільнення з військової служби, а також порядок та умови оплати праці (Закон України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України №1153/2008 від 10.12.2008), однак даними нормативними актами не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення за час затримки розрахунку.

Слід зауважити, що відносини публічної служби є предметом конституційного та адміністративного права. Підстави виникнення, проходження і припинення служби визначені не трудовим, а спеціальним законодавством, за приписами якого повинні розглядатися спори з участю публічних службовців. У разі відсутності відповідних положень у конституційному або адміністративному законодавстві суд може додатково застосувати трудове законодавство, якщо така можливість передбачена у спеціальному законі.

У разі, коли така можливість застосування трудового права у спеціальному законі не передбачена, за правилами ч. 6 ст.7 КАС України суд застосовує закон, який регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону - виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), навівши у рішенні відповідні доводи.

ст. 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану нею суму.

Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому, працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, якщо спір вирішено на користь працівника.

При цьому, норми КЗпП України не поширюються на військовослужбовців в частині порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яким врегульовано оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, тому суд апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції, що за аналогією закону до спірних відносин слід застосувати норми ст.ст. 116, 117 КЗпП України та поширити останні на правовідносини, які виникають під час звільнення зі служби в Державній прикордонній службі України.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову, оскільки відповідач Мукачівський прикордонний загін Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України (в/ч НОМЕР_1 ) діяв не у спосіб що визначені законами та Конституцією України, оскільки станом на день виключення зі списків особового складу військової частини, з позивачем не проведено розрахунок у повному обсязі та не виплачено грошову компенсацію за не отримане речове майно.

Так, середній заробіток працівника згідно з ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оплату праці» визначається за правилами Порядку обчислення середньої заробітної плати, який затверджено Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995р..

Із змісту особистих карток грошового забезпечення за червень та липень 2019р. позивачу нараховано та виплачено грошове забезпечення за червень 2019 р. ( 16909.87 грн.) за липень 2019 р. ( 19170.77 грн. матеріальна допомога не враховується ) що становить два місяців, тобто які передують події, з якою пов`язаний обов`язок з виплати суми в розмірі – 36080,64 грн.

Для обчислення середнього заробітку з 30.07.2019р. до дня фактичного остаточного розрахунку при звільненні 30.09.2019р. необхідно застосовувати показник  середньоденної заробітної плати - 591,48 грн. ( 36080,64/61 дні ).

Таким чином, середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з 30.07.2019р. – 30.09.2019 р. становить – 377263,62 грн. ( 591,48  * 63 днів = 37263,61 грн. )

При вирішенні наведеного спору колегія суддів враховує правову позицію Верховного Суду по наведеній категорії справ, яка викладена в постанові від 31.05.2018р. у справі №823/1023/16 та в постанові від 26.06.2019р. у справі № 826/15235/16, яка згідно ч. 5 ст.242 КАС України та ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є обов`язковою під час вирішення наведеного спору.

Пункт 3 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 44 від 15.01.2004р. (у редакції чинній станом на момент спірних правовідносин): виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців, поліцейських та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошове забезпечення), що пов`язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб у порядку та розмірах, визначених Законом України «Про податок з доходів фізичних осіб».

В п.4 та п.5 Порядку № 44 визначено, що виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення.

Грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.

Отже, вимога позивача про проведення разом із виплатою середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 вказаного вище Порядку підлягає до задоволенню.

Згідно ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновки колегії суддів.

Не приймає до уваги апеляційний суд доводи апелянта про те, що ОСОБА_1 під час проходження військової служби зобов`язаний був отримати речове майно особистого користування відповідно до норм грошового забезпечення військовослужбовців речовим майном. Оскільки ч.1 ст.9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» надає право військовослужбовцям на речове забезпечення в натурі чи отримання грошової компенсації за неотримане речове майно.

Також, не приймає колегія суддів до уваги доводи апелянта про відсутність асигнувань на забезпечення військовослужбовців грошовою компенсацією за неотримане речове майно, оскільки згідно із позицією Європейського суду з прав людини у рішенні від 10.03.2011 р. у справі «Сук проти України» передбачено, що якщо держава задекларувала певні правила проведення розрахунку при звільненні військовослужбовця, вона зобов`язана вжити всіх заходів для забезпечення реалізації цих правил.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. 

Згідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

ст. 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було, тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.229, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Мукачівського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України (в/ч НОМЕР_1 )  залишити без задоволення а 
Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду  від 20 грудня 2019 року у справі № 260/1657/19 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя                                                                                          Н.В. Бруновська

Суддя                                                                                           З.М. Матковська

Суддя                                                                                          Р.М. Шавель

Постанова в повному обсязі складена 03.04.2020р.