Постанова                                                   
Іменем України
09 квітня 2020 року
м. Київ
справа 571/655/16-к
провадження № 51-9310км18
Верховний Суд колегією суддів Касаційного кримінального суду у складі: головуючого                                                               ОСОБА_1 ,
суддів                                                  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:                                                                                                           
секретаря судового засідання      ОСОБА_4 , 
прокурора                                           ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді провадження в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 12 липня 2018 року у кримінальних провадженнях, внесених до Єдиного реєстру досудових розслідувань за 
№ 12016180190000203, № 12016180190000332, № 12016180190000437, 
№ 12017180190000165, № 12017180190000365, за обвинуваченням
ОСОБА_6 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця 
с. Дерть Рокитнівського району Рівненської області, жителя АДРЕСА_1 , 
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 15 і ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі – КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Рокитнівського районного суду Рівненської області від 
01 березня 2018 року
ОСОБА_6  засуджено за: ч. 3 ст. 15 і ч. 2 ст. 185 КК – до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік; ч. 2 ст.185 КК – до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік 6 місяців. На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_6 визначено остаточне покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік 6 місяців та звільнено його від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік.
Відповідно до ч. 4 ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за цим вироком, більш суворим, призначеним за вироком Рокитнівського районного суду Рівненської області від 16 червня 2016 року, ОСОБА_6 визначено остаточне покарання за сукупністю злочинів у виді позбавлення волі на строк 3 роки і звільнено від його відбування з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік з покладенням на 
ОСОБА_6 обов’язків, передбачених ч. 1 ст. 76 КК.
ОСОБА_6 засуджено за: ч. 2 ст. 185 КК – до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки, за ч. 3 ст. 185 КК – до покарання у виді позбавлення волі 
на строк 3 роки.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_6 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
На підставі ст. 71 КК до покарання, призначеного за цим вироком, приєднано частково не відбуте покарання за вироком Рокитнівського районного суду Рівненської області від 16 червня 2016 року і за сукупністю вироків ОСОБА_6 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 4 місяці. 
Вирішено питання щодо речових доказів.
Цим же вироком засуджено ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , судові рішення щодо яких не оскаржено.
За вироком районного суду ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено за те, що він 11 травня 2016 року близько 06:00 за попередньою змовою з ОСОБА_7 у парку 
АДРЕСА_1 намагалися вчинити крадіжку саджанців  декоративних рослин вартістю 1245 грн, однак не змогли довести свого наміру до кінця з причин, що не залежали від їхньої волі.
18 травня 2016 року близько 01:00, ОСОБА_6 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, біля адміністративного приміщення Рокитнівської селищної ради на вул. Незалежності, 5 у смт Рокитне Рівненської області умисно, таємно, повторно викрав 4 саджанці декоративних дерев, чим заподіяв Рокитнівській селищній раді матеріальної шкоди на загальну суму 1900 грн.
24 червня 2016 року близько 05:00 ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, з території господарства ОСОБА_9 на АДРЕСА_1 умисно, таємно, повторно викрали майно потерпілого на загальну суму 1033 грн.
У кінці квітня 2017 року близько 20:00, точної дати не встановлено, 
ОСОБА_6 умисно, таємно, повторно, проникнувши в підсобне приміщення господарства ОСОБА_10 на АДРЕСА_2 , викрав майно потерпілої на загальну суму 390 грн.
Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 12 липня 2018 року апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишено без задоволення, а апеляційну скаргу прокурора задоволено частково. Вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 змінено. Виключено з резолютивної частини вироку слова «звільнивши від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю один рік та з покладенням обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 76 КК». У решті вирок районного суду щодо ОСОБА_6 залишено без змін.   
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції щодо ОСОБА_6 і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції у зв`язку з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Вважає, що призначаючи ОСОБА_6 остаточне покарання суду необхідно було застосовувати лише положення ст. 71 КК, оскільки усі 3 епізоди таємного викрадення чужого майна, вчиненого 
ОСОБА_6 повторно, відповідають одному і тому самому складу злочину, передбаченому ч. 2 ст. 185 КК, а останній з них вчинений 24 червня 2016 року, тобто після постановлення попереднього вироку від 16 червня 2016 року. Прокурор вважає, що відповідно до вимог ст. 420 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) рішення апеляційного суду повинно бути викладено у формі вироку, оскільки воно фактично погіршує становище засудженого. 
Позиції учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 підтримав касаційну скаргу прокурора частково. Вважав, що вона є обґрунтованою в частині неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, але зазначив, що апеляційний суд не погіршив становища засудженого. 
Іншим учасникам було належним чином повідомлено про судовий розгляд, але в судове засідання вони не з`явилися.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, вбачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Як убачається з касаційної скарги прокурора, висновки суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, за які його засуджено, та кваліфікація його дій не оспорюються.
Доводи прокурора про те, що суди обох інстанцій при призначенні покарання ОСОБА_6 неправильно застосували положення спочатку ч. 1 ст. 70 та ч. 4 
ст. 70 КК, а потім – ст. 71 КК, спростовуються матеріалами кримінального провадження.
Вироком Рокитнівського районного суду Рівненської області від 
16 червня 2016 року ОСОБА_6 був засуджений за ч. 3 ст. 185 КК 
до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, на підставі ст. 75 КК звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік та з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК.  
Оскарженим вироком ОСОБА_6 визнаний винуватим та засуджений за вчинення чотирьох злочинів. Злочини, кваліфіковані за ч. 3 ст. 15 і ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 185 КК, вчинені ОСОБА_6 відповідно 11 та 18 травня 2016 року, тобто до постановлення попереднього вироку. Злочини, кваліфіковані за ч. 2 
ст. 185 КК та ч. 3 ст. 185 КК, скоєні ОСОБА_6 відповідно 24 червня 
2016 року та у квітні 2017 року – після постановлення цього вироку.
В обох випадках згідно зі ст. 33 КК має місце сукупність злочинів, оскільки діяння кваліфіковані за різними статтями або різними частинами однієї статті особливої частини КК. 
Постановою об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 25 червня 2018 року (провадження № 51-830км18) визначено алгоритм призначення покарання у таких випадках. Зокрема, зазначено, коли після постановлення вироку у справі буде встановлено, що засуджений винен ще в кількох злочинах, одні з яких вчинено до, а інші – після постановлення першого вироку, покарання за останнім за часом вироком призначається із застосуванням як ст. 70, так і ст. 71 КК: спочатку – за правилами ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів, вчинених до постановлення першого вироку; після цього – за правилами ч. 4 ст. 70 КК, потім – за сукупністю злочинів, вчинених після постановлення першого вироку; і остаточно – за сукупністю вироків відповідно до ч. 1 ст. 71 цього Кодексу. 
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_6 дотримався зазначених вимог.
Перевіряючи вирок за доводами обвинуваченого ОСОБА_6 та прокурора, суд апеляційної інстанції обґрунтовано визнав вирок суду в цій частині правильним. При цьому виключення з резолютивної частини вироку слів «звільнивши від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю один рік та з покладенням обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 76 КК», не вплинуло на призначення остаточного покарання на підставі ст. 71 КК, оскільки, як зазначено у вказаній постанові об`єднаної палати,«у кримінально-правовій ситуації, коли вчинення нового злочину в період іспитового строку стає фактичною підставою для визнання (скасування) призначеного за попереднім вироком покарання у виді позбавлення волі, від відбування якого звільнялась особа, таким, що належить відбувати реально, його самостійне виконання при застосуванні ч. 4 ст. 70 КК не допускається за наявності підстав для подальшого призначення остаточного покарання за правилами ч. 1 ст. 71 вказаного Кодексу».
Доводи касаційної скарги прокурора про порушення апеляційним судом вимог кримінального процесуального закону також є неспроможними. Адже відповідно до ч. 1 ст. 420 КПК суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі:
1)    необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення;
2)    необхідності застосування більш суворого покарання;
3)    скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції;
4)    неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.
У всіх інших випадках суд апеляційної інстанції постановляє ухвалу.
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду апеляційної інстанції не суперечить нормам процесуального права щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.
Отже, з огляду на те, що при розгляді кримінального провадження в суді касаційної інстанції не встановлено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б безумовними підставами для скасування або зміни судового рішення щодо ОСОБА_6 , касаційна скарга прокурора не підлягає задоволенню. 
Ураховуючи викладене, керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 12 липня 2018 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді провадження в суді апеляційної інстанції, – без задоволення.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.     
Судді:
 
ОСОБА_1                             ОСОБА_2 ’єва                            ОСОБА_3