ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2020 року 	Львів	Справа № 140/2994/19 пров. № А/857/1055/20	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого-судді -                                               Мікули О. І.,
суддів          -                                                       Кушнерика М. П., Ніколіна В. В.,
з участю секретаря судового засідання –     Юник А. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Волинського окружного адміністративного суду  від 06 грудня 2019 року у справі № 140/2994/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,-

суддя в 1-й інстанції – Денисюк Р. І.,
час ухвалення рішення – 06.12.2019 року, 
місце ухвалення рішення – м. Луцьк,
дата складення повного тексту рішення – 06.12.2019 року,

                                                           в с т а н о в и в:

Позивач – ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача - ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) (правонаступник- ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_1 ), в якому просив визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо непроведення 13 червня 2019 року з ним остаточного розрахунку грошового забезпечення при звільнення з військової служби на день виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення та стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14 червня 2019 року по день постановлення судом рішення у цій справі.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду  від 06 грудня 2019 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо непроведення з ОСОБА_1 остаточного розрахунку грошового забезпечення при звільнення з військової служби на день виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення. Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_4 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток (грошове забезпечення) за час затримки виплати належних йому при звільненні сум в частині невиплати грошової компенсації за недоотримане речове майно за період з 14 червня 2019 року по 17 липня 2019; в частині невиплати одноразової грошової допомоги при звільненні за період з 14 червня 2019 року по 18 червня 2019 року та в частині невиплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015-2019 роки та індексації грошового забезпечення, за період з 14 червня 2019 року по 06 грудня 2019 року. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_1 ), оскільки 6 прикордонний Волинський загін Державної прикордонної служби України на підставі наказу Адміністрації державної прикордонної служби від 04 листопада 2019 року №69дск «Про визначення складу Державної прикордонної служби України» віднесено до складу Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України, оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що індексація не входить до складу грошового забезпечення, є соціальною гарантією держави щодо купівельної спроможності населення України, а тому навіть при затримці її виплати відсутні підстави для нарахування та виплати середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Зазначає, що ст.117 КЗпП України передбачає, що обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за несвоєчасний  розрахунок при звільненні. Однак ця стаття не розповсюджується на правовідносини, які виникають у випадку наявності  судового рішення про присудження виплати заробітної плати, право на отримання якої було спірним. Зазначає, що під час дії особливого періоду передбачені для військовослужбовців наступні види відпусток: щорічна основна відпустка; відпустка військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду; відпустка у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії; відпустка за сімейними обставинами та з інших поважних причин, а тому додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік, передбачена п.12 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального статусу» та ст.16-2 Закону України «Про відпустки» на час дії особливого періоду не надається. Таким чином, позивач на даний час не може реалізувати свої права щодо отримання такої відпустки на, і, як наслідок, вимоги щодо виплати компенсації за невикористану додаткову відпустку є похідними та залишаються без реалізації. Крім того, вважає, що у діях відповідача немає бездіяльності, оскільки ним вживалися заходи з метою погашення компенсації за недоотримане речове майно, що підтверджується копією телеграми від 05 липня 2019 року №Т/723-7618. Також зазначає, що на військовослужбовців, які проходять військову службу у військових формувань, утворених відповідно до законів України, КЗпП України не поширюється та звертає увагу на те, що правомірність звільнення позивача та відсутність його поновлення на посаді, своєчасність виплати грошового забезпечення спростовують доводи позивача в частині виплати середнього заробітку. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що п.1.7 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України передбачає, що грошове забезпечення, що належить військовослужбовцю і своєчасно не  виплачено йому або виплачено в меншому, ніж належало розмірі, виплачується за весь період, протягом якого військовослужбовець мав право на нього. Крім того, абз.7 п.4 Порядку проведення індексації грошових доходів населення передбачає, що у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян проводиться їх компенсація відповідно до законодавства, а тому, враховуючи ту обставину, що грошове забезпечення своєчасно не виплачено, індексація грошового забезпечення не проведена, то відповідач зобов`язаний провести розрахунок та виплатити індексацію грошового забезпечення. Звертає увагу, що перебування особи на публічній службі, до якої згідно з п.15 ч.1 ст.15 КАС України відноситься і військова служба, є однією з форм реалізації, закріпленого у ст.43 Конституції України права на працю, а тому застосування до спірних правовідносин, що склалися між сторонами положень ст.116, 117 КЗпП України є законодавчо обґрунтованим. Таким чином, у цьому випадку суб`єктом владних повноважень було допущено затримку розрахунку при звільненні з військової служби, що є порушенням ст.116 КЗпП України та у відповідності до ст. 117 КЗпП України це є підставою для виплати середнього заробітку за весь час затримки фактичного розрахунку, який у даному випадку становить період з 14 червня 2019 року (наступний день за днем звільнення з військової служби) по день винесення судового рішення у цій адміністративній справі. Вважає, що бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ), яка полягала у не проведенні повного розрахунку та невиплаті мені належних грошових сум на день звільнення з військової служби 14 червня 2019 року було грубо порушено його конституційні права. Крім того, у копії наказу ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) від 13 червня 2019 року № 308-ос «Про особовий склад» про виключення зі списків особового складу і всіх видів забезпечення зазначено підстави звільнення - наказ начальника Північного регіонального управління № 155-ос від 16 травня 2019 року, тобто відповідачу завчасно, до звільнення було відомо про таке, однак будь-яких дій в сторону виконання законів України щодо проведення розрахунку та видачі мені належних грошових коштів на час виключення зі списків військової частини НОМЕР_1 відповідачем не було здійснено. Таким чином, вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення, а тому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін. 
Учасники справи у судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, тому суд вважає можливим проведення розгляду справи у відсутності сторін за наявними у справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів, згідно з ч.4 ст.229 КАС України без фіксування судового засідання технічними засобами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзив на апеляційну скаргу у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , зокрема, в період з 17 серпня 2016 року по 31 червня 2019 року проходив військову службу в ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується довідкою відповідача від 29 серпня 2019 року № 30/657.
Наказом начальника 6 прикордонного загону від 13 червня 2019 року №  308-ос “Про особовий склад” підполковника ОСОБА_1 , начальника комендантського відділення відділу організації повсякденної діяльності штабу, звільненого з військової служби в запас наказом начальника Північного регіонального управління від 16 травня 2019 року № 155-ОС за підпунктом “а” (у зв`язку із закінченням строку контракту) пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” виключено зі списків особового складу і всіх видів забезпечення. Цим наказом передбачено виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку за 2019 рік за 18 календарних днів; надбавку за період з 01 червня 2019 року по 13 червня 2019 року за особливості проходження служби у розмірі 20% від посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років, премію за період з 01 червня 2019 року по 13 червня 2019 року у розмірі 55% до посадового окладу; одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 27 повних календарних років служби в сумі 215163,00 грн.
З наявної в матеріалах справи довідки відповідача вбачається, що індексація здійснюється у межах наявних фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік. В кошторисах призначення Державної прикордонної служби України видатки були передбачені у 2015 році з січня по червень включно (нарахування та виплата за вказаний період здійснювалась у листопаді-грудні 2015 року). Починаючи з липня 2015 року та до грудня 2018 року, видатки на виплату індексації не передбачені, у зв`язку з цим нарахування та виплата індексації не здійснювалась за період з лютого по квітень 2015 року та з серпня 2016 року по листопад 2018 року.
Крім того, відповідач листом від 17 липня 2019 року №30/8085 надав позивачу відповідь на його рапорт, в якому зазначає, що під час дії особливого періоду щорічні додаткові відпустки військовослужбовцям не надаються, їх використання за минулі роки після закінчення особливого періоду законодавством не передбачено. У зв`язку з цим додаткові відпустки, в тому числі і додаткова відпустка, що не надавалася учасникам бойових дій, в особливий період не вважається такою, що є не використаною. Також зазначено, що оскільки відповідно до пунктів 17-19 статті 10-1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” в особливий період надання деяких додаткових оплачуваних відпусток припинено, виплата грошової компенсації не передбачена.
Також з довідки відповідача вбачається, що ОСОБА_1 нараховано та виплачено 19 червня 2019 року одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби у розмірі 215163,00 грн.
Крім того, відповідач листом від 30 вересня 2019 року №723/11074 на заяву позивача від 20 вересня 2019 року направив останньому довідку- розрахунок вартості речового майна, що належить до виплати. Також проінформував, що грошова компенсація за недоотримане речове майно була проведена на його банківський рахунок платіжним дорученням № 2108 від 18 липня 2019 року. 
Як вбачається з позовної заяви, позивач вважає, що відповідач йому при звільненні не виплатив усіх складових грошового забезпечення, а саме: одноразову грошову допомогу при звільненні; грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015 - 2019 роки; індексацію грошового забезпечення за період проходження військової служби з 17 серпня 2016 року - 13 червня 2019 року та грошову компенсацію за речове майно. 
У зв`язку з протиправною бездіяльністю відповідача просить стягнути з останнього середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 14 червня 2019 року по день постановлення судом рішення у цій справі.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що бездіяльність відповідача є протиправною, оскільки відповідачем не проведено з позивачем остаточного розрахунку грошового забезпечення при звільнення з військової служби на день виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення, а тому необхідно зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток (грошове забезпечення) за час затримки виплати належних йому при звільненні сум, а саме: в частині невиплати грошової компенсації за недоотримане речове майно за період з 14 червня 2019 року по 17 липня 2019 року; в частині невиплати одноразової грошової допомоги при звільненні за період з 14 червня 2019 року по 18 червня 2019 року, тобто по день проведення фактичного розрахунку, а в частині невиплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015-2019 роки та індексації грошового забезпечення за період з 14 червня 2019 року по 06 грудня 2019 року по день постановлення судом рішення, оскільки така гарантія передбачена ст.116, 117 КЗпП України, норми якої у спірних відносинах підлягають застосуванню.
Даючи правову оцінку такому висновку суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Згідно з п.293 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпеченням. У разі спору про розмір сум, належних військовослужбовцю при звільненні, йому в день виключення із списків особового складу виплачується сума, не оспорювана керівництвом органу Держприкордонслужби, у якому проходив службу цей військовослужбовець.
Ч.1 ст.47 КЗпП України передбачає, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги  про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган    повинен письмово повідомити працівника    перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.
Згідно зі ст.117 цього Кодексу в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь  працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Постанова Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року № 1294 “Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб”, постанова Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року №889 “Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій” та Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затверджена наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 20 травня 2008 року №425 не містять норм щодо виплати звільненому військовослужбовцю середнього заробітку в зв`язку із затримкою з вини роботодавця всіх належних йому виплат при звільненні.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком судом першої інстанції про те, що нерозповсюдження на військовослужбовців норм КЗпП України стосується лише норм, якими врегульована оплата праці (виплата грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення, таких як: спорів щодо розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати. Разом з тим, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу, зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення, неврегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення, тому щодо них необхідно застосувати положення КЗпП України, а саме ст.116, 117 цього Кодексу, оскільки трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних правовідносин.
Так, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.
Необхідно зазначити, що непоширення норм КЗпП України на рядовий і начальницький склад військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
При цьому, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) – не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. Такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №807/3664/14.
Таким чином, колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що виплата компенсації за затримку виплати при звільненні осіб, які проходили військову службу, не передбачена спеціальним законодавством, а дія норм КЗпП України на них не поширюється, оскільки такі спростовуються наведеними вище мотивами.
Конституційний Суд України у рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. 
Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 з 13 червня 2019 року виключений зі списків особового складу і всіх видів забезпечення, що підтверджується наказом начальника 6 прикордонного загону від 13 червня 2019 року №  308-ос “Про особовий склад”.
Крім того, матеріалами справи підтверджується, що на дату закінчення проходження позивачем військової служби 13 червня 2019 року відповідач не виплатив йому одноразову грошову допомогу при звільненні, грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015-2019 роки, грошову компенсацію за речове майно та індексацію грошового забезпечення.
Разом з тим, довідкою відповідача від 30 вересня 2019 року № 723/11074 підтверджується, що грошова компенсація за недоотримане речове майно була виплачена позивачу 18 липня 2019 року; одноразова грошова допомога при звільненні виплачена ОСОБА_1 19 червня 2019 року, що підтверджується випискою з Приватбанку. 
При цьому, індексація грошового забезпечення та грошова компенсація за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2015-2019 роки позивачу виплачені не були.
Як зазначає позивач, грошова компенсація за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2015-2019 роки виплачена йому 30 січня 2020 року, при цьому  вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні просив стягнути за період з 14 червня 2019 року по час постановлення рішення (у спірних правовідносинах – 06 грудня 2019 року).
Таким чином, аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач всупереч нормам чинного законодавства не здійснив з позивачем повного розрахунку при звільненні, чим допустив протиправну бездіяльність.
Матеріалами справи підтверджується, що на час звільнення з військової служби та виключення зі списків особового складу ОСОБА_1 відповідачем не було здійснено з ним повний розрахунок, а тому підставними є вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14 червня 2019 року по день постановлення судового рішення.
При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що як роз`яснено у п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 “Про практику розгляду судами трудових спорів”, у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи, невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.
Згідно зі ст.27 Закону України “Про оплату праці” порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.
Відповідно до п.5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до довідки №336 від 17 жовтня 2019 року, виданої Державною прикордонною службою України, середньоденне грошове забезпечення ОСОБА_1 за квітень-травень 2019 року становить 522,56 грн (а.с. 57).
З урахуванням положень ст.50 КЗпП України, листа Мінсоцполітики України 08 серпня 2018 року №78/0/206-18 “Про надання роз`яснення (щодо норми тривалості робочого часу на 2019 рік)” з рекомендаціями щодо розрахунку норми тривалості робочого часу на 2019 рік, кількість днів затримки розрахунку з позивачем становить 123 робочих дні (за період з 14 червня 2019 року по 06 грудня 2019 року).
Таким чином, розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню на користь позивача, становить 64274, 88 грн (522,56 грн х 123 робочих днів).
Колегія суддів також зазначає, що згідно з абз.5 п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року “Про практику застосування судами законодавства про оплату праці” при задоволенні вимог про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян (податків з доходів фізичних осіб) є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про зазначає в резолютивній частині рішення.
Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів вважає, що бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо непроведення 13 червня 2019 року з ОСОБА_1 остаточного розрахунку грошового забезпечення при звільнення з військової служби на день виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення є протиправною, а належним способом захисту порушених прав позивача є стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14 червня 2019 року по 06 грудня 2019 року у розмірі 64274,88 грн (шістдесят чотири тисячі двісті сімдесят чотири гривні, вісімдесят вісім копійок) без урахування всіх обов`язкових платежів.
Разом з тим, суд першої інстанції не надав належної оцінки вказаним обставинам, що призвело до ухвалення помилкового рішення в частині способу захисту порушеного права, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
З врахуванням усіх вищенаведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції в частині визначення способу захисту порушеного права прийняв рішення з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи в цій частині, у зв`язку з чим відповідно до вимог ст.317 КАС України рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення в цій частині; в решті суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України рішення суду необхідно залишити без змін.
Керуючись ст. 229, 242, 243, 250, 310, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

                                                        п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) задовольнити частково.
Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2019 року у справі № 140/2994/19 в частині «зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток (грошове забезпечення) за час затримки виплати належних йому при звільненні сум в частині невиплати грошової компенсації за недоотримане речове майно за період з 14 червня 2019 року по 17 липня 2019; в частині невиплати одноразової грошової допомоги при звільненні за період з 14 червня 2019 року по 18 червня 2019 року та в частині невиплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015-2019 роки та індексації грошового забезпечення, за період з 14 червня 2019 року по 06 грудня 2019 року. У задоволенні решти позовних вимог відмовити» скасувати та в цій частині прийняти нове судове рішення, виклавши його в такій редакції: 
«Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 )  ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер платника податків НОМЕР_3 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14 червня 2019 року по 06 грудня 2019 року у розмірі 64274,88 грн (шістдесят чотири тисячі двісті сімдесят чотири гривні, вісімдесят вісім копійок) без урахування всіх обов`язкових платежів».
У решті рішення Волинського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2019 року у справі № 140/2994/19 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених п.2 ч.5 ст.328 КАС України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий- суддя	 	О. І. Мікула 	
Судді	 	М. П. Кушнерик 	
 	 	В. В. Ніколін  	
Повне судове рішення складено 03 квітня 2020 року.