П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №  560/2837/19 
Головуючий суддя 1-ої інстанції -  Блонський В.К.  
Суддя-доповідач -  Граб Л.С.   

27 травня 2020 року
м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Граб Л.С. 
суддів:  Іваненко Т.В.  Сторчака В. Ю. , 

розглянувши  в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 28 листопада 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області про  визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, 

В С Т А Н О В И В :
В вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області (далі УДМС України в Хмельницькій області), в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 06.12.2018 року №155 про скасування дозволу на імміграцію в Україну  та зобов`язати останнього видати посвідку на постійне проживання в Україні.
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 28 листопада 2019 року позов задоволено:
-визнано протиправним та скасовано рішення № 155 від 06 грудня 2018 року Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 );
-зобов`язано Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області видати посвідку на постійне проживання в Україні громадянину Ісламської Республіки Іран   ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ).
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованого рішення, подав апеляційну скаргу.
В обгрунтуванні апеляційної скарги зазначено, що відповідно до пп.9 п.62 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання від 25.04.2018 №322,   територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС відмовляє іноземцю або особі без громадянства в оформленні або видачі посвідки, у разі, коли встановлено факт подання іноземцем або особою без громадянства завідомо неправдивих відомостей або підроблених документів.
Тому, скаржник вважає, що ним не порушено порядку скасування дозволу на іміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання в Україні, а також, що  суд першої інстанції своїм рішенням допустив втручання в дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень.
08.04.2020 від представника позивача через канцелярію суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вказав, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм матеріального права, при повному та всебічному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, в зв`язку з чим просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Останній окрім іншого зауважив, що належними способом порушеного права позивача буде зобов`язання відповідача поновити вилучену посвідку, шляхом видачі нової. 
За правилами п.п.1,2 ч.1 ст.311 КАС України, розгляд справи колегією суддів здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_1 є уродженцем м. Тегеран, Ісламської Республіки Іран.
Починаючи з 2004 року позивач навчався та проживав на території України.  
17.07.2010 між позивачем та громадянкою України ОСОБА_2 , укладено шлюб, про що свідчить свідоцтво про шлюб серія НОМЕР_2 .
У грудні 2012 року ОСОБА_1 звернувся до Славутського районного сектору УДМС України в Хмельницькій області з заявою про надання дозволу на імміграцію.
29.08.2013 УДМС України в Хмельницькій області видано дозвіл на імміграцію в Україну № 341-ім, згідно якого позивачу на підставі пункту 1 частини 3 статті 4 Закону України "Про імміграцію" дозволено постійне проживання в Україні. На підставі вказаного дозволу на імміграцію в Україну, 17.09.2013 останнім отримано посвідку на постійне проживання в Україні.
27.08.2019 року під час проходження ОСОБА_1 паспортного контролю в аеропорту "Бориспіль", Державною прикордонною службою України складено протокол про вилучення (затримання) документа від 27.08.2019 року та вилучено у позивача посвідку на постійне проживання на території України НОМЕР_3 у зв`язку з тим, що в базі даних УДМС у Хмельницькій області наявна інформація, що вказана посвідка позивача з 15.01.2019 року підлягає вилученню. 
06.12.2018 року відповідачем прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію на підставі пунктів 1 та 6 частини 1 статті 12 Закону України "Про імміграцію".
Вказане рішення  прийнято на підставі висновку щодо скасування дозволу на імміграцію громадянину Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , затвердженого начальником Управління ДМС України в Хмельницькій області 06.12.2018 року.
Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що спірне рішення прийняте відповідачем непропорційно, без дотримання необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення. 
Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом першої інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, колегія суддів виходить із наступного.
Статтею 19 Конституції України регламентовано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 26 Закону України від 22.09.2011 №  3773-VI "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" передбачено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України.
У статті 10  Закону України  "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" наведено наступні визначення:
-іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав;
-посвідка на постійне проживання - це документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.
У статті 11 Закону України "Про імміграцію" від 07.06.2001 №2491-III зазначено, що у цьому Законі  нижченаведені  терміни  вживаються  в  такому значенні:
-імміграція-це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб  без  громадянства на постійне проживання;
-іммігрант-іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на  постійне  проживання, або,  перебуваючи в Україні на законних підставах,  отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.
За правилами ч.1 ст.12 Закону України "Про імміграцію" правовий статус іммігранта в Україні визначається Конституцією України, цим Законом, іншими законами України та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
Дозвіл  на  імміграцію  може  бути  скасовано зокрема,  якщо:
1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей,  підроблених  документів  чи  документів,  що втратили чинність;
2) іммігранта засуджено в  Україні до позбавлення  волі  на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили;
3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні;
4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України;
5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;
6) в інших випадках, передбачених законами України.  (ст.12 Закону №2491-III).
Відповідно до частини першої статті 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України.
Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983 (далі Порядок №1983)
Згідно п.п. 21-22 Порядку №1983 дозвіл на імміграцію скасовується органом за місцем його видачі. Питання щодо скасування дозволу вправі порушити орган внутрішніх справ, інший орган виконавчої влади, який у межах наданих йому повноважень забезпечує виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.
Для започаткування процедури розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію відповідне подання надсилається до органу за місцем прийняття рішення про надання такого дозволу. ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення. Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.
Окрім цього, відповідно до пункту 23 Порядку № 1983 ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення. 
Отже, при прийнятті оскаржуваного рішення орган Державної міграційної служби зобов`язаний запросити для надання пояснень іммігранта стосовно обставин, які містяться в поданні щодо скасування дозволу на імміграцію. 
Підпунктом 1 пункту 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого Постановою КМУ від 25.04.2018 р. № 321 передбачено, що посвідка на постійне місце проживання скасовується територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону України "Про імміграцію". 
Як вбачається з матеріалів справи, підставою прийняття оскаржуваного рішення  слугував висновок щодо скасування дозволу на імміграцію громадянину Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , затверджений начальником Управління ДМС України в Хмельницькій області 06.12.2018 року.
Так, правовими підставами для скасування рішення УДМС України в Хмельницькій області від 29.08.2013 року про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у висновку зазначено непідтвердження документально законності перебування позивача в Україні, на момент подання заяви 13.12.2012 року, впродовж  серпня-грудня 2012 року. При цьому, у висновку вказано, що якщо брати до уваги факт подачі заяви від 28.09.2013 року, то тоді не були проведені  перевірки, передбачені пунктом 14 Порядку та на наступний день надано відповідний дозвіл на іммігацію. 
На підставі зазначеного висновку відповідачем було прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину громадянину Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 на підставі пунктів 1,6 частини першої статті 12 Закону № 2491-III. У свою чергу, позивач на підтвердження обґрунтованості заявлених позовних вимог та спростування зазначених вище висновків надав до суду першої інстанції відомості про те, що останній з 04.10.2004 року по 13.07.2005 року-навчався на підготовчому факультеті (відділенні) для іноземних громадян Міжнародного центру Європейського університету, що підтверджується свідоцтвом НОМЕР_4 від 13.07.2005 року; з 2005 року по 2009 року-навчався у Національному авіаційному університеті, де отримав базову вищу освіту за напрямом підготовки "радіотехніка", що підтверджується дипломом бакалавра НОМЕР_5 від 22.06.2009 року; з 2009 року  по 2011 року-навчався у Національному авіаційному університеті, де отримав повну вищу освіту за спеціальністю "обладнання повітряних суден", що підтверджується дипломом магістра НОМЕР_6 від 15.02.2011 року. Протягом всього часу навчання ОСОБА_1 проживав у гуртожитку зазначеного університету, про що свідчать відповідні відмітки в паспорті позивача.
Разом з цим, колегія суддів відмічає, що Законом № 2491-ІІІ встановлений вичерпний перелік підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну зі змісту якого вбачається, що підставами для скасування дозволу на імміграцію можуть бути лише винні дії іммігранта.
Аналогічну думку висловив Верховний Суд у постановах від 27.09.2019 №815/3420/17 та №820/285/17, від 13.11.2019 у справі №815/3651/17 та від 22.01.2020 у справі №802/1432/17-а.
Водночас, ні у висновку про скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну ні оскаржуваному рішенні відповідача не зазначено жодних конкретних підстав, передбачених ст. 12 Закону № 2491-III для скасування дозволу на імміграцію в Україну не зазначено. Крім того, не вказано будь-який інший випадок, передбачений законами України.
Тобто прийняте відповідачем відносно позивача рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну не ґрунтується на нормах чинного законодавства. 
Колегія суддів зазначає, що з матеріалів справи не вбачається, що подані позивачем документи разом з заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну були недостовірними,  підробленими та нечинними.
Також, колегія суддів звертає  увагу, що станом на 2013 рік при наданні ОСОБА_1  дозволу на імміграцію в Україну, відповідач як уповноважений державний орган, перевіряв надані ним документи та будь-яких порушень законодавства не встановив, у тому числі і подання недостовірних даних.
Крім того, відповідач мав можливість, застосовуючи обов`язкові до ОСОБА_1 положення пункту 23 Порядку №1983 ДМС при прийнятті оскаржуваного рішення запросити для надання пояснень позивача стосовно обставин, які містяться в поданні щодо скасування дозволу на імміграцію та відповідно прийняти обгрунтоване рішення, із врахуванням інтересів останнього.
Отже, відповідач свій обов`язок щодо всебічності та повноти отримання необхідної інформації з різних, передбачених законодавством джерел (від ініціатора подання, органів виконавчої влади, відповідних юридичних і фізичних осіб), необхідної для вирішення питання щодо скасування відповідного дозволу на імміграцію, не виконав, чим порушив положення пункту 23 Порядку №1983 та пункту 9 частини 2 статті 2 КАС України.
Окрім зазначених вище порушень, допущених відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення, останнім не взято до уваги наявність у позивача родини, зокрема дружини ОСОБА_2 , яка є громадянкою України та яка народилась і проживає в Україні.
Згідно пункту 1 статті 8 Конвенції про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної Ради Української РСР № 789-XII від 27.02.1991 року держави-учасниці зобов`язуються поважати право дитини на збереження індивідуальності, включаючи громадянство, ім`я та сімейні зв`язки, як передбачається законом, не допускаючи протизаконного втручання, а відповідно до пункту 1 статті 9 цієї ж Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. 
За змістом ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Європейський суд з прав людини, у своєму рішенні  від 21.06.1988 року, у справі "Боррехаб проти Нідерландів", яке в силу положень 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" є джерелом права, висвітлив правову позицію щодо захисту права на "сімейне життя" у випадку депортації іноземця з території держави-учасниці Конвенції. Так, позиція Суду ґрунтувалася на тому, що відмова у видачі особі нової посвідки на проживання і подальша депортація із країни призведуть до розриву сімейних зв`язків між батьком та його неповнолітньою донькою. У наведеній справі, Суд прийшов до висновку, що в такому випадку має місце порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року №ETS N005 (право на повагу до приватного і сімейного життя).
Відповідно до рішень ЄСПЛ у справі «Боррехаб проти Нідерландів» від 21 червня 1988 року та у справі «Каплан та інші проти Норвегії» від 24 липня 2014 року, роз`єднання сім`ї без доведення таким заходом втручання досягнення мети - захисту національної, громадської безпеки, запобігання правопорушень чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб, навіть за умови дотримання вимоги законодавства, не відповідає вимогам частини другої статті 8 Конвенції.
Колегія суддів вважає, що скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну буде суперечити принципу пропорційності, передбаченому пунктом 8 частини 2 статті 2 КАС України, за яким у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).
У рішенні Великої палати ЄСПЛ від 16 березня 2006 року у справі «Тетяна Жданок проти Латвії» встановлено, що «для того, щоб гарантувати стабільність та ефективність демократичної системи, від держави може вимагатись вжиття специфічних заходів. У той же час, демократія є поняттям, заснованим на компромісі, що вимагає різних поступок з боку окремих осіб, які повинні інколи бути готові обмежити деякі із своїх свобод так, щоб забезпечити більшу стабільність держави у цілому. Однак, щоразу, коли держава має намір послатись на принцип «демократії, здатної себе захистити» для виправдання свого втручання у права людини, вона повинна уважно оцінити обсяг і наслідки такого заходу, а також те, чи дотриманий баланс між вимогами захисту демократичного суспільства, з одного боку, та захисту прав людини - з іншого».
Оцінюючи в сукупності встановлені у цій справі обставини з правовим регулюванням спірних правовідносин, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції щодо протиправності оскаржуваного рішення Управління ДМС України в Хмельницькій області № 155 від 06.12.2018 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , оскільки відповідачем не доведено вчинення позивачем дій, передбачених пунктами 1,6 частини першої статті 12 Закону № 2491-III.
Спірне рішення  не відповідає критеріям, визначених статтею 2 КАС України, а саме: є необґрунтованим, прийняте без урахуванням усіх обставин, що мали значення для його рішення; без дотримання принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача та цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення; з порушенням права позивача на участь у процесі прийняття рішення; з порушенням Порядку № 1983.
Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
За приписами ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Таким чином, відповідачем як суб`єктом владних повноважень не доведено суду правомірності спірного рішення, оскільки не надано переконливих доказів, які покладені в його основу.
Що стосується тверджень апелянта про те, що прийняття судом першої інстанції рішення в частині зобов`язання останнього видати посвідку на постійне проживання в Україні громадянину Ісламської Республіки Іран   ОСОБА_1  буде втручанням у його дискреційні повноваження, колегія суддів вказує на таке.
Згідно з Рекомендаціями Комітету Ради Європи № R (80) 2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980, під дискреційними повноваженнями необхідно розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому, на думку колегії суддів, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
З огляду на те, що судом встановлено протиправність рішення Управління ДМС України в Хмельницькій області № 155 від 06.12.2018 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , то колегія суддів вважає, що  ефективним засобом юридичного захисту прав позивача у спірних правовідносинах є саме зобов`язання відповідача видати (поновити) позивачу посвідку на постійне проживання   в Україні.
Ст. 242 КАС України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Колегія суддів також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№    65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№    63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду-без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
Керуючись ст.ст. 2, 72,77, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області залишити без задоволення, а  рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 28 листопада 2019 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий	 	 	Граб Л.С.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Іваненко Т.В.    Сторчак В. Ю.