Постанова
Іменем  України             
 
13 травня 2020 року
м. Київ
 
справа № 522/13179/17
 
провадження № 61-38352 св 18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
 
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,                Черняк Ю. В., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
представник позивача - ОСОБА_2 ,
відповідач - ОСОБА_3 , 
представник відповідача - ОСОБА_4 ,
третя особа - ОСОБА_5 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 ,              та представника  ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - на рішення Приморського районного суду м. Одеси                           від 14 лютого 2018 року у складі судді Бойчука А. Ю. та постанову апеляційного суду Одеської області від 29 травня 2018 року у складі колегії суддів: Таварткіладзе О. М., Заїкіна А. П., Калараша А. А.,
ВСТАНОВИВ:
1.                 Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2017 року  ОСОБА_1 , громадянка Російської Федерації, звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_5 , про визнання права власності у порядку спадкування за законом.
Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько - ОСОБА_6 , після смерті якого відкралася спадщина на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 174,1 кв. м, житловою площею 128,2 кв. м, що належала спадкодавцю на підставі свідоцтва про право приватної власності від 13 жовтня 2005 року.
Спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_6 є вона та її баба, мати померлого - ОСОБА_3 . У січні 2014 року вона звернулася до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу                Ткаченко І. В. із заявою про прийняття спадщини після смерті батька. 
16 лютого 2016 року приватним нотаріусом було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, відмовлено їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька, оскільки відсутній оригінал правовстановлюючого документа на квартиру. 
Вважала, що вона фактично прийняла спадщину після смерті батька, проте                    у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу на спадкове майно позбавлена можливості отримати свідоцтво про право на спадщину                            за законом. 
З урахуванням викладеного  ОСОБА_1 просила суд визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після смерті батька - ОСОБА_6 .
У липні 2017 року ОСОБА_3  звернулася до суду з позовом до   ОСОБА_1  про визнання права власності у порядку спадкування             за законом.
Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її син - ОСОБА_6 , після смерті якого відкралася спадщина на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 174,1 кв. м, житловою площею 128,2 кв. м, що належала спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності від 13 жовтня 2005 року. Вона та                   ОСОБА_1 є спадкоємцями першої черги після смерті  ОСОБА_6 .
У травні 2014 року вона звернулася до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Ткаченко І. В. із заявою про прийняття спадщини після смерті сина. У матеріалах спадкової справи відсутній оригінал правовстановлюючого документа на вищевказану квартиру. 
Вона, як спадкоємець першої черги, після смерті сина на підставі частини п`ятої статті 1268 ЦК України є власником Ѕ частки спадкового майна, зазначеної квартири, проте у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на квартиру позбавлена можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті сина. 
З урахуванням викладеного  ОСОБА_3 просила суд визнати за нею право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після смерті сина -                 ОСОБА_6 .
У січні 2018 року  ОСОБА_5 , третя особа, яка заявляє самостійні вимоги, звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3                        про визначення частки померлої у спільному сумісному майні подружжя, визнання права власності у порядку спадкування за законом.
Позовна заява мотивована тим, що з 30 квітня 1993 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 перебували у зареєстрованому шлюбі. Вона є донькою ОСОБА_7 від іншого шлюбу, а  ОСОБА_3 є її зведеною сестрою. 
Спірна квартира  АДРЕСА_1 була набута ОСОБА_6 та її матір`ю - ОСОБА_7 за час зареєстрованого шлюбу, за спільні кошти, вони вели спільний бізнес, останні 21 січня 2014 року були вбиті у результаті збройного нападу за своїм місцем проживання,                     за фактом чого порушено кримінальне провадження, по якому слідство триває. 
Таким чином, вищевказані обставини свідчать про те, що спірна квартира належала у рівних частках подружжю ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , спадкоємцем першої черги якої є вона. У добровільному порядку згоди щодо прийняття спадщини та поділу спадкового майна з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 вони дійти не можуть.
02 червня 2014 року вона звернулась до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті матері. Вона позбавлена можливості отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті матері, оскільки між спадкодавцями не було визначено частки                    у спадковому майні, а спірна квартира була оформлена лише на ОСОБА_6 . Вважала, що наявні підстави для визначення за ОСОБА_7 Ѕ частки спільного сумісного майна подружжя, у тому числі квартири  АДРЕСА_1 . 
З урахуванням викладеного  ОСОБА_5 просила суд визначити за ОСОБА_7 , померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 , право на Ѕ частку спільного сумісного майна подружжя, квартиру АДРЕСА_1 ; визнати за нею право власності на Ѕ частку вказаної квартири у порядку спадкування за законом після смерті матері -  ОСОБА_7 .
Протокольною ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 02 лютого 2018 року позов  ОСОБА_1 , позов ОСОБА_3 та позов ОСОБА_5 було об`єднано в одне провадження.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14 лютого 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право власності у порядку спадкування за законом на ј частку квартири АДРЕСА_1 .
Позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_3 право власності у порядку спадкування за законом на ј частку квартири АДРЕСА_1 .
Зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено. Визнано за ОСОБА_5 право власності у порядку спадкування за законом на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 .
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що подружжям  ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які померли ІНФОРМАЦІЯ_1 , при житті поділу належного їм майна здійснено не було, останні вели спільне господарство, приймали спільну участі у підприємницькій діяльності, що свідчить про належність їм у рівних частках усього спадкового майна. 
ОСОБА_1 та  ОСОБА_3 є спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_6 , якому належала Ѕ частка квартири, унаслідок чого мають право на рівні частки на спадщину, а саме по ј частці спірної квартири. ОСОБА_5 є спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_7 , якій належала Ѕ частка квартири, тому має право на спадщину після смерті матері на Ѕ частку спірної квартири.
ОСОБА_5 строк позовної давності, про застосування якого заявлено представником  ОСОБА_3 , не пропущено, оскільки 01 грудня 2015 року приватний нотаріус відмовив їй у включені до кола спадкоємців після смерті  ОСОБА_6 .
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
Постановою апеляційного суду Одеської області від 29 травня 2018 року апеляційні скарги представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , та представника  ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишені без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін. 
Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що спірна квартира набута у власність ОСОБА_6 за час зареєстрованого шлюбу                                                з ОСОБА_7 , які під час розбійного нападу 21 січня 2014 року у спірній квартирі разом знаходились та проживали й разом загинули унаслідок цього розбійного нападу.    ОСОБА_8 та    ОСОБА_9  не спростовано презумпцію спільності майна подружжя, належними доказами не підтверджено, що спірна квартира набута  ОСОБА_6 за його особисті кошти. Таким чином, спірна квартира належала у рівних частках спадкодавцям ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , тобто кожному по Ѕ частці. 
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 , якому належала                     Ѕ частка квартири, мають право власності кожна по ј частці спірної квартири. ОСОБА_5 у порядку спадкування за законом після смерті                      ОСОБА_7 , якій належала Ѕ частка квартири, має право власності                 на Ѕ частку цієї квартири. Строк позовної давності, про застосування якого заявлено представником ОСОБА_3 , ОСОБА_5 не пропущено, оскільки                               у грудні 2015 році вона дізналась про порушення своїх прав, а з позовом звернулась у січні 2018 року. 
Короткий зміст вимог касаційних скарг 
У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 -  ОСОБА_4 - просить оскаржувані судові рішення скасувати й направити справу на новий розгляд, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
У касаційній скарзі представник  ОСОБА_1 -  ОСОБА_2 - просить оскаржувані судові рішення скасувати й направити справу на новий розгляд, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції 
Ухвалами Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду                  від 16 липня 2018 року та від 25 жовтня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 522/13179/17 з Приморського районного суду м. Одеси. 
У листопаді 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями                 від 13 квітня 2020 року справу передано судді доповідачеві - Гульку Б. І . 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 квітня 2020 року справу за зазначеним позовом призначено до розгляду.
Аргументи учасників справи
Доводи осіб, які подали касаційні скарги 
Касаційна скарга представника ОСОБА_3 -   ОСОБА_4 - мотивована тим, що ні  ОСОБА_3 , ні її представник не були повідомлені апеляційним судом про розгляд справи 29 травня 2018 року. 
ОСОБА_5 пропущено строк позовної давності, про застосування якого було заявлено представником ОСОБА_3 , оскільки 01 грудня 2015 року приватним нотаріусом було відмовлено останній у включенні до кола спадкоємців після смерті  ОСОБА_6 , проте ця відмова нотаріуса ОСОБА_5 не оскаржується, не може пов`язуватися з моментом коли остання довідалась про порушення прав своїх прав. ОСОБА_5 дізналась про порушення прав після смерті матері - ОСОБА_7 , тобто ІНФОРМАЦІЯ_1 , а з позовом до суду звернулася у січні 2018 року. 
Положеннями законодавства не передбачено підстав для поділу спільного сумісного майна подружжя, яке померло. 
Касаційна скарга представника  ОСОБА_1 -    ОСОБА_2 - мотивована тим, що поділ майна є неможливим, якщо обоє з подружжя померли, оскільки вирішується питання щодо прав та обов`язків померлих осіб.  ОСОБА_5 звернулась до суду з пропуском строку позовної давності, так як строк на звернення нею до суду пов`язується з моментом спливу строку подачі заяви про прийняття спадщини після смерті матері, тобто починаючи з 22 липня 2014 року. 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Згідно з відмітками у паспортах ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , вони             з 30 квітня 1993 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а. с. 200, 208, т. 1).
ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності від 13 жовтня  2005 року, оригінал якого було втрачено, належала квартира АДРЕСА_1 .
21 січня 2014 року померли ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвами про смерть від 28 січня 2014 року та від 29 січня 2014 року (а. с. 9, 202, т. 1).
За життя ОСОБА_6 та ОСОБА_7 заповіт не складався.
ОСОБА_1 є дочкою, а  ОСОБА_3 - матір`ю  ОСОБА_6 
ОСОБА_5 є дочкою  ОСОБА_7 . 
Ці обставини сторонами не оспорюються. 
03 січня 2014 року ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Ткаченко І. В. із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті батька - ОСОБА_6                  (а. с. 18, т. 2).
23 травня 2014 року ОСОБА_3 звернулась до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Ткаченко І. В. з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті сина - ОСОБА_6                     (а. с. 15, т. 1).
Нотаріус Одеського міського нотаріального округу Ткаченко І. В. листом              від 28 липня 2014 року було повідомлено ОСОБА_1 про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті               ОСОБА_6 , оскільки у матеріалах спадкової справи відсутній оригінал правовстановлюючого документу на квартиру, що належала останньому. Спадкоємцю рекомендовано звернутися за захистом своїх прав до суду              (а. с. 84, т. 2).
Постановою приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Ткаченко І. В. від 16 лютого 2016 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 на квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 21, т. 2).
02 червня 2014 року ОСОБА_5 звернулася до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Запольської О. В. із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті матері - ОСОБА_7 , яка перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 . Крім того, зазначала, що квартира АДРЕСА_1 була спільним сумісним майном подружжя. 
24 листопада 2015 року ОСОБА_5 звернулася до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Ткаченко І. В. із заявою про включення її до складу спадкоємців майна, яке залишилося після смерті ОСОБА_7 та ОСОБА_6 та про прийняття спадщини за законом після смерті останніх. 
Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Ткаченко І. В. листом від 01 грудня 2015 року повідомив ОСОБА_5 про необхідність подання відповідних документів для включення її до кола спадкоємців ОСОБА_6 . Також повідомлено про те, що у приватного нотаріуса Ткаченко І. В. не перебуває спадкова справа щодо майна ОСОБА_7 (а.с. 100, т. 2).
2. Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження                       у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції до наведених змін) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
У частині першій статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). 
Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Ураховуючи викладене, суди, встановивши фактичні обставини у справі,               від яких залежить правильність вирішення спору, дійшли вірного висновку про те, що спірна квартира набута у власність ОСОБА_6 за час зареєстрованого шлюбу з ОСОБА_7 , останні проживали у цій квартирі, а 21 січня 2014 року під час розбійного нападу загинули у спірній квартирі. Таким чином, враховуючи презумпцію спільності права власності подружжя, спірна квартира була спільним сумісним майном подружжя спадкодавців: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 і належало їм у рівних частках по Ѕ частці.  
Колегія суддів погоджується з висновком судів про те, що спадкоємцями ОСОБА_6 :   ОСОБА_8 та ОСОБА_9 не спростовано презумпцію спільності майна подружжя, належними та допустимими доказами не підтверджено, що спірна квартира набута  ОСОБА_6 за його особисті кошти. 
У зв`язку з цим доводи касаційної скарги про те, що після смерті подружжя суд не може ділити їхнє майно, є безпідставними, так як суд майно подружжя не ділив, у силу презумпції спільності майна подружжя, яка є неспростована, частки є рівними, а при вирішенні спадкових справ ці обставини встановлюються як юридичний факт, від яких залежить правильне вирішення справи.
У статті 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Згідно з частиною першою статті 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.
Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Згідно з частиною п`ятою статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину (стаття 1296 ЦК України).
Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України).
Суди, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить            правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, дійшли обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 мають              право власності кожна на ј частку спірної квартири, тобто по половині                            від його Ѕ частки.  
Колегія суддів погоджується з висновком судів про те, що ОСОБА_5                         у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 має право власності на Ѕ частку спірної квартири. 
Строк позовної давності, про застосування якого заявлено представником ОСОБА_3 , ОСОБА_5 не пропущено, оскільки у грудні 2015 році вона дізналась про порушення своїх прав, а з позовом звернулась у січні 2018 року, що спростовує доводи касаційних скарг у цій частині. 
Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
При цьому встановлено, що у ОСОБА_5 не було підстав для звернення до суду раніше, оскільки, як це передбачено положеннями ЦК України, вона звернулася до нотаріуса за спадкуванням і лише 01 грудня 2015 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва. 
Посилання касаційних скарг на те, що положеннями законодавства не передбачено підстав для поділу спільного сумісного майна подружжя, яке померло, є безпідставними, оскільки судами питання щодо поділу майна померлого подружжя не вирішувалося, а лише підтверджено презумпцію спільності цього майна, питання щодо прав та обов`язків померлих осіб судом не вирішувалося.  
Доводи касаційної скарги представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - про те, що ні ОСОБА_3 , ні її представник не були повідомлені апеляційним судом про розгляд справи 29 травня 2018 року, тобто справу розглянуто без належного повідомлення її сторони, на увагу не заслуговують, оскільки апеляційним судом направлялась ОСОБА_3 повістка про виклик                        у судове засідання на 29 травня 2018 року (а.с. 49-50, т. 3) на адресу місця                    її реєстрації, яка нею була зазначена в апеляційній скарзі, що відповідає вимогам статті 128 ЦПК України. Ці обставини не можуть бути підставою для скасування законного і обґрунтованого рішення.   
Неприпустимість зловживання процесуальними правами є одною з основних засад (принципів) цивільного судочинства (пункт 11 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина перша статті 44 ЦПК України).
Таким чином, ОСОБА_3 знала про подання її представником апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції, тому мала належним чином виконувати свої процесуальні права, у тому числі цікавитись станом розгляду справи в апеляційному суді.  
Наведені у касаційних скаргах доводи були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства. 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційні скарги без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційних скарг висновків судів не спростовують.
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційні скарги представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , та представника  ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 лютого 2018 року та постанову апеляційного суду Одеської області від 29 травня 2018 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                                               І. А. Воробйова 
 
                                                                                                            Б. І. Гулько
 
                                                                                                            Р. А. Лідовець
 
                                                                                                            Ю. В. Черняк