Номер провадження: 22-ц/813/2101/20 
Номер справи місцевого суду: 2-3489/11
Головуючий у першій інстанції Чернявська Л.М.
Доповідач Заїкін А. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.04.2020 року                                                                 м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 2-3489/11

Номер провадження: 22-ц/813/2101/20

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
- головуючого судді – Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),
- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,
за участю секретаря судового засідання – Віцько А.І,

     учасники справи: 
     - особа, яка з вернулася з поданням – Головний державний виконавець Другого Приморського Відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Крецул В.А.;
     - заінтересовані особи – 1) Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (стягувач), 2) ОСОБА_1 (боржник), 
                  
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за поданням Головного державного виконавця Другого Приморського Відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Крецул В.А. про звернення стягнення на нерухоме майно, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», поданою представником Царюк Марією Зенонівною, на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси, постановлену у складі судді Чернявської Л.М. 18 листопада 2019 року про відмову у зверненні стягнення на нерухоме майно, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку,

встановив:

У жовтні 2019 р.  головний державний виконавець Другого Приморського Відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області – Крецул В.А. (далі – Державний виконавець) звернувся  до суду з вищезазначеним поданням, в якому просить звернути стягнення на нерухоме майно боржника - ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ), яке не зареєстроване в установленому законом порядку, а саме на - квартиру АДРЕСА_1 , яка складається в цілому з двох житлових кімнат, загальною житловою площею – 23,7 кв. м., та підсобних приміщень, загальна площа квартири – 35,2 кв. м., та належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. 01.08.2007 року, реєстровий № 13640, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. 01.08.2007 року, реєстровий № 2253212. 
Державний виконавець свої вимоги обґрунтовує тим, що у рамках виконання виконавчого листа № 2-3489/11, виданого Приморським районним судом м. Одеси, встановлено стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер – НОМЕР_1 , на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» суму в розмірі - 916 297,47 грн.. Просить дозволити звернути стягнення на нерухоме майно боржника, а саме - двокімнатну квартиру, загальною площею - 35,2 кв. м., що знаходиться за адресою - АДРЕСА_2 , яка належить боржнику на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. 01.08.2007 року та зареєстрованого в реєстрі за № 13640.
27.02.2018 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання судового рішення. Боржник самостійно рішення не виконав, в зв`язку з чим державним виконавцем було розпочате його примусове виконання. В ході примусового виконання вищезазначеного виконавчого документа було встановлено, що боржнику на підставі договору купівлі-продажу від 01.08.2007 року (Продавець ОСОБА_2 ), посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічьовою Н.А. та зареєстрованого в реєстрі за № 13640, належить двокімнатна квартира, загальною площею - 35,2 кв. м., яка знаходиться за адресою - АДРЕСА_2 . Від стягувача надійшла заява про звернення стягнення із зверненням до суду, в порядку ч. 4 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», для вирішення питання про звернення стягнення на предмет іпотеки – двокімнатну квартиру, загальною площею - 35,2 кв. м., що знаходиться за адресою - АДРЕСА_2 а (а. с. 123 – 124).
В судове засідання суду першої інстанції учасники справи не з`явились.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 18.11.2019 р. у задоволенні вищенаведеного подання державного виконавця було відмовлено (а. с. 145 – 145 зворотна сторона).
Не погоджуючись з наведеною ухвалою суду, 21.12.2019 р. Державний виконавець подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 18.11.2019 р. про відмову у зверненні стягнення на нерухоме майно, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку. Постановити нову ухвалу, якою вимоги вищезазначеного подання Державного виконавця задовольнити.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, апелянт посилається на те, що судом першої інстанції при постановлені оскаржуваної ухвали порушено норми процесуального права, неправильно застосовано норми матеріального права. Апелянт вказує на правову позицію Верховного Суду, який дійшов висновку про необхідність задоволення аналогічного, як на думку апелянта, подання.
Про дату, час і місце розгляду справи її учасники сповіщалися належним чином.
До апеляційного суду від ТОВ «ОТП Факторинг Україна» надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника ТОВ «ОТП Факторинг Україна».
Від інших учасників справи жодних заяв та клопотань не надійшло.
Згідно з Указом Президента України від 13 березня 2020 року № 87/2020 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 березня 2020 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19: 1, на всій території України установлено карантин.
Рада суддів України рекомендувала у період карантину встановити особливий режим роботи судів України, а саме: роз`яснити громадянам можливість відкладення розгляду справ у зв`язку із карантинними заходами (Лист Ради суддів України від 16.03.2020 р., адресований Верховному Суду, Вищому антикорупційному суду, місцевим та апеляційним судам).
Пунктами 1, 5 розпорядження Голови Одеського апеляційного суду від 16.03.2020 року, зі змінами внесеними згідно із розпорядженнями Голови Одеського апеляційного суду за №3 від 02.04.2020 року та за №4 від 08.04.2020 року «Про тимчасові заходи з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену короновірусом COVID-19» передбачено, що тимчасово, на час установлення на території України карантину, зупиняється розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судового процесу та припинено їх пропуск до залів судових засідань на час вжитих заходів. Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч. ч. 1, 2 ст. 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. У разі відсутності таких даних, а також у разі подання заяви (заяв) про бажання прийняти участь у справі особисто, суд відкладає судове засідання на іншу дату.
Вказане розпорядження видано з метою забезпечення здійснення правосуддя Одеським апеляційним судом, забезпечення доступу громадян до правосуддя під час дії установленого державою карантину.
Між тим, клопотань щодо відкладення розгляду справи, інших заяв до апеляційного суду не надійшло.
Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому вирішенні питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, освідомленість її учасників про розгляд справи, наявність у справі достатніх матеріалів для розгляду справи, клопотання ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про розгляд справи за відсутності його представника, відсутність заяв та клопотань від інших учасників справи, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності її учасників.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні ухвали, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції послався на те, що суду не надані належні та допустимі докази того, що судовим рішенням вирішено питання про звернення стягнення на предмет іпотеки. Судовим рішенням, на яке заявник посилається обґрунтовуючи вимоги вищенаведеного подання вирішено питання про стягнення саме заборгованості (а. с. 145 – 145 зворотна сторона).
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, вважає, що цих висновків суд дійшов з порушенням норм діючого законодавства.
На підставі наявних у справі, наданих її учасниками та досліджених судом доказів встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.
Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19.03.2012 року по цивільній справі №1522/3489/11 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором позовні вимоги задоволено та стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» суму заборгованості за Кредитним договором № ML-500/112/2007 від 01 серпня 2007 року в розмірі - 914 477,47 грн., судові витрати по сплаті судового збору в розмірі - 1 700 грн. та 120 грн.. Рішення суду набрало законної сили 30.03.2012 року.
Ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 31 серпня 2017 року видано дублікат виконавчого листа по цивільній справі №1522/3489/11 про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь товариства з обмеженою відповідальністю “ОТП Факторинг Україна” суму заборгованості за Кредитним договором № ML-500/112/2007 від 01 серпня 2007 року в розмірі - 914 477,47 грн., судові витрати по сплаті судового збору в розмірі – 1 700 грн. та 120 грн.. Поновлено строк для пред`явлення виконавчого листа до виконання.
27 лютого 2018 року Другим Приморським відділом державної виконавчої служби м.Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області відкрито виконавче провадження (ВП № 55889310).
01 серпня 2007 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладений договір іпотеки № PML-500/112/2007, відповідно до якого предметом іпотеки є нерухоме майно – квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер НОМЕР_2 .
Відповідно до Інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно ОСОБА_1 , крім квартири АДРЕСА_1 , належать: 1) квартира АДРЕСА_3 ; 2) ј частина квартири АДРЕСА_4 . 
Між учасниками виконавчого провадження виникли правовідносини щодо звернення стягнення на нерухоме майно, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку.
Відповідно до частини десятої статті 440 ЦПК України питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, під час виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішуються судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
За положеннями частин першої і третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.
Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
За змістом статті 41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду, проводиться шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.
Виконавче провадження є процесуальною формою, що гарантує примусову реалізацію рішення суду, яким підтверджені права та обов`язки суб`єктів матеріальних правовідносин цивільної справи.
Закон України «Про виконавче провадження» визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.
Главою 4 цього Закону визначається загальний порядок звернення стягнення на майно боржника. Серед іншого, відповідно до частини першої статті 52 цього закону звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.  
Стаття 44 цього Закону передбачає черговість задоволення вимог стягувачів, згідно з якою в першу чергу задовольняються забезпечені заставою вимоги щодо стягнення з вартості заставленого майна.
Положеннями статті 54 Закону України «Про виконавче провадження» визначено особливості звернення стягнення на заставлене майно. Зокрема, згідно з частиною восьмою цієї статті примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».
Отже, за змістом указаної норми підставою для застосування положень Закону України «Про іпотеку» до спірних правовідносин є звернення стягнення на предмет іпотеки, тобто його арешт, вилучення та примусова реалізація в розумінні частини першої статті 52 Закону України «Про виконавче провадження».
Таким чином, норми Закону України «Про виконавче провадження» допускають звернення стягнення на предмет іпотеки під час процедури виконавчого провадження без наявності відповідного рішення, в межах процедури стягнення коштів з іпотекодавця на користь іпотекодержателя.
У разі, якщо за судовим рішенням з відповідача стягнуто кредитну заборгованість, то суд не може змінити спосіб виконання такого рішення суду на звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки виконання рішення суду про стягнення заборгованості має виконуватися за рахунок усього майна, що належить боржнику.
Відповідно до порядку примусового звернення стягнення коштів з боржника, врегульованого Законом України «Про виконавче провадження», першочергово звертається стягнення на відповідні кошти боржника, рухоме майно, а за його відсутності - на об`єкти нерухомості.
Статтею 54 цього Закону передбачено, що звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя.
Оскільки статтею 575 ЦК України іпотеку визначено як окремий вид застави, норми Закону України «Про виконавче провадження» дозволяють звернути стягнення на іпотечне майно для задоволення вимог іпотекодержателя.
Таким чином, норми Закону України «Про виконавче провадження» дозволяють державному виконавцю передавати на реалізацію предмет іпотеки під час примусового виконання рішень судів про стягнення на користь іпотекодержателя заборгованості, яка випливає із забезпечених іпотекою зобов`язань, за таких умов: відсутність у боржника будь-якого іншого майна, на яке можна першочергово звернути стягнення; наявність заборгованості виключно перед іпотекодержателем; дотримання порядку реалізації майна, визначеного Законом України «Про іпотеку».
Вказана вище правова позиція є відображенням правової позиції Верховного Суду, яку викладено у постанові Верховного Суду від 05.06.2019 р. у справі № 156/300/15-ц.
Згідно із ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України передбачено, що однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" (далі - Закон) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно частини першої статті 5 Закону примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".
Статтею 10 Закону встановлено, що заходами примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
Відповідно до частини першої, другої статті 18 Закону виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Виконавець зобов`язаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження;розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.
Пунктом 1 частини першої статті 26 Закону встановлено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Частиною першою статті 48 Закону встановлено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.
Згідно частини третьої, четвертої статті 50 Закону у разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом.
Після документального підтвердження належності боржнику на праві власності об`єкта нерухомого майна виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку. Про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, заставлене третім особам, виконавець невідкладно повідомляє таким особам.
У разі якщо право власності на нерухоме майно боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, виконавець звертається до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на таке майно.
Зазначеного вище суд першої інстанції не врахував, дійшов помилкового висновку про необхідність відмови у задоволенні подання з огляду на те, що суду не надані належні та допустимі докази того, що судовим рішенням вирішено питання саме про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Доводи апеляційної скарги є обґрунтованими. 
Враховуючи вищевикладене, наявність у власності ОСОБА_1 інших житлових приміщень, апеляційний суд вважає за необхідне задовольнити вищенаведені вимоги подання Державний виконавець.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.
Оскільки висновки суду першої інстанції зроблено з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення питання щодо звернення стягнення на нерухоме майно, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення подання Державного виконавця за вищевказаного обґрунтування.

Керуючись ст. ст. 368, 371, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390, 440 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:
     
      Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», подану представником Царюк Марією Зенонівною, – задовольнити.

      Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2019 року про відмову у зверненні стягнення на нерухоме майно, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку – скасувати. Ухвалити нове судове рішення.

Подання Головного державного виконавця Другого Приморського Відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Крецул В.А. про звернення стягнення на нерухоме майно, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, - задовольнити.

Звернути стягнення на нерухоме майно боржника ОСОБА_1 (номер реєстраційної картки платника податків - НОМЕР_1 ), яке не зареєстроване в установленому законом порядку, а саме – на квартиру АДРЕСА_1 , та складається в цілому з двох житлових кімнат, загальною житловою площею – 23,7 кв. м., та підсобних приміщень, загальна площа квартири – 35,2 кв. м., та належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. 01.08.2007 року, реєстровий № 13640, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. 01.08.2007 року, реєстровий № 2253212. 

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 21 квітня 2020 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін 

Судді: С. О. Погорєлова 

О. М. Таварткіладзе