ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/618/20 Справа № 205/6886/17 	  	Головуючий у першій інстанції: Шавула В. С. Суддя-доповідач: Красвітна  Т. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 квітня 2020 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого –                        Красвітної Т.П., 
суддів:                                Свистунової О.В., Єлізаренко І.А.,
при секретарі                        Догоновій О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2019 року по справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, – 

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2017 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з даним позовом, посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору №б/н від 11.03.2010 року відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в сумі 10300,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% річних та з кінцевим терміном повернення, що відповідає дії картки. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за кредитним договором, станом на 01.10.2017 року утворилась заборгованість в розмірі 109155,72 грн., а саме заборгованість за кредитом – 10180,23 грн., заборгованість по процентам – 90001,41 грн., заборгованість за пенею та комісією – 3300,00 грн., штраф (фіксована частина) – 500,00 грн., штраф (процентна складова) – 5174,08 грн. Тому позивач просив стягнути на свою користь з відповідача вказану заборгованість в загальному розмірі 109155,72 грн. 
Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2019 року, з врахуванням ухвали цього ж суду від 27 вересня 2019 року про виправлення описки, в задоволенні позову відмовлено (а.с. 147-150, 187). 
В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі. 
Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується, зокрема, рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки АТ КБ «ПриватБанк», яке долучене до матеріалів справи. У зв`язку з відсутністю відповідача за відомою суду адресою, що також відповідає відомостям адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС України в Дніпропетровській області від 29.11.2019 року, сповіщення ОСОБА_1 здійснено шляхом розміщення відповідного оголошення на веб-сайті судової влади (а.с. 198). 
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового судового рішення, виходячи з наступного. 
Встановлено, що на підтвердження позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» надано копію заяви позичальника  ОСОБА_2 від 11.03.2010 року, за змістом якої відповідач просить надати їй кредит в розмірі 1500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на кредитну карту з базовою процентною ставкою 3% на місяць (36% річних) на залишок заборгованості (а.с. 8). 
Зазначеною вище заявою позичальника від 11.03.2010 року встановлено, що за порушення позичальником строків платежів по будь-якому із грошових зобов`язань, передбачених даним договором, більш ніж на 120 днів, в зв`язку з чим банк буде змушений звернутись до суду, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф в розмірі 250,00 грн. + 5% від суми позову (а.с. 8 зворот). 
Крім того, у заяві позичальника від 11.03.2010 року сторони погодили, що банк має право в будь-який момент збільшити, зменшити або анулювати кредитний ліміт. 
Долучені до позовної заяви Умови та Правила надання банківських послуг, затверджені наказом від 06.03.2010 року №СП-2010-256, якими передбачено порядок надання та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплату нарахованих за період користування кредитом відсотків, комісії за користування кредитом та інших витрат, визначено права та обов`язки сторін договору надання банківських послуг, - відповідачем не підписані (а.с. 10-33). 
Заява позичальника містить текст про погодження споживача з Умовами та Правилами надання банківських послуг, але не конкретизовано яка саме редакція Умов та Правил надання банківських послуг погоджена споживачем. 
На підтвердження свого позову банком представлено розрахунок заборгованості за кредитним договором №б/н від 11.03.2010 року, згідно якого, станом на 01.10.2017 року банком нарахована заборгованість в загальному розмірі 109155,72 грн., а саме заборгованість за кредитом – 10180,23 грн., заборгованість по процентам – 90001,41 грн., заборгованість за пенею та комісією – 3300,00 грн., штраф (фіксована частина) – 500,00 грн., штраф (процентна складова) – 5174,08 грн. (а.с. 5-7). 
Згідно копії паспорту серії НОМЕР_1 , виданого Ленінським РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області 05.09.2011 року, відповідач зміни прізвище, у зв`язку з реєстрацією шлюбу 22.07.2011 року з ОСОБА_3 на ОСОБА_1 (а.с. 34). 
Відповідно до змісту відзиву на позовну заяву, відповідач не заперечує факту підписання анкети-заяви та отримання тіла кредиту у визначеному банком розмірі (а.с. 67-69).
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.626 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. 
Згідно ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. 
Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України, зокрема, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами). 
За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона – підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
Відповідно до ч. 1 статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приват-Банк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. 
За змістом частини другої статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. 
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Статтею 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). 
У заяві позичальника  ОСОБА_1 від 11.03.2010 року процентна ставка визначена в розмірі 3% на місяць (36% річних) (а.с. 8). 
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути заборгованість за процентами за користування кредитними коштами та неустойку, зокрема, пеню. 
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 11.03.2010 року, посилався на Витяг з Умови та Правила надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 року №СП-2010-256, як невід`ємну частину кредитного договору. 
Витягом з Умови та Правила надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 року №СП-2010-256,що наданий позивачем на підтвердження позовних вимог, визначено, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, зокрема право банку здійснювати зміну Тарифів, а також інших умов обслуговування рахунків (п. 1.1.3.2.3); відповідальність сторін, в тому числі пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів (п. 1.1.5.25), штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань (п.п. 1.1.5.20, 1.1.5.32) та їх розміри і порядок нарахування; строк дії договору протягом 12 місяців з моменту підписання (п. 1.1.7.12), а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву позичальника про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, та, зокрема саме у зазначеному у цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. 
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. 
Колегія суддів вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (11.03.2010 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (23.10.2017 року), тобто кредитор мав можливість додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. 
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату підвищених процентів (зміну банком в односторонньому порядку процентної ставки) за користування кредитними коштами, наданий банком Витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.
При цьому згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Надані позивачем Правила надання банківських послуг у ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана відповідачем і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Відповідна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору непідписані Умови та Правила викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження №6-16цс15).
Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться у матеріалах справи, не визнаються відповідачем та не містять його підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 11 березня 2010 року шляхом підписання заяви позичальника. 
Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді сплату процентів за користування кредитними коштами за підвищеною процентною ставкою у випадку несвоєчасного виконання боргових зобов`язань, а також пеню. 
Таким чином, відсутні правові підстави для стягнення з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» процентів за користування кредитом, нарахованих за підвищеною процентною ставкою понад 3% на місяць (36% річних), а також неустойки у вигляді пені. 
Колегія наголошує, що укладений між сторонами кредитний договір від 11.03.2010 року у вигляді заяви позичальника, підписаний сторонами, не містить строку повернення кредиту (користування ним). 
Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, - колегія приходить до висновку, що банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. 
Виходячи з викладеного, встановивши отримання відповідачем тіла кредиту в сумі 10180,23 грн., що також підтверджується випискою з особового рахунку (а.с. 175-166), та не спростовано відповідачем, - колегія приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь банку тіла кредиту в розмірі 10180,23 грн.
Крім того, приймаючи до уваги, що банком надано суду заяву позичальника ОСОБА_1 від 11.03.2010 року, яка підписана сторонами та містить погоджені умови, зокрема, щодо розміру процентів за користування кредитом 3% на місяць (36% річних), - колегія дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по процентам за користування кредитом за період з 11.03.2010 року по 31.03.2015 року за ставкою, що погоджена сторонами (36% річних) в сумі 2808,00 грн.
Колегія звертає увагу, що позивачем безпідставно здійснено нарахування процентів за користування кредитом за підвищеною процентною ставкою на рівні 43,2% річних в період з 01.04.2015 року по 01.10.2017 року (в межах позовних вимог), що не погоджено в заяві позичальника ОСОБА_1 від 11.03.2010 року. 
У зв`язку з цим, колегія приходить до висновку про наявність підстав для стягнення за вказаний вище період з 01.04.2015 року по 01.10.2017 року процентів за користування кредитом на рівні 36% річних, що становить 9197,35 грн., виходячи з розміру заборгованості за тілом кредиту в сумі 10180,23 грн. (10180,23 грн. х 36,00% : 365 х 916 днів). 
Таким чином, за період з 11.03.2010 року по 01.10.2017 року з відповідача на користь позивача підлягають стягнення проценти за користування кредитними коштами за ставкою, що не перевищує 36% річних, у загальному розмірі 12005,35 грн. (2808,00 грн. + 9197,35 грн.).
Приймаючи до уваги, що заявою позичальника ОСОБА_1  від 11.03.2010 року погоджено також штрафи за порушення позичальником строків платежів, вимоги АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення на його користь штрафів підлягають частковому задоволенню, а саме: штрафу (фіксована частина) в розмірі 250,00 грн. та штрафу (процентна складова) в розмірі 1109,28 грн. (10180,23 грн. “тіло” + 12005,35 грн. “проценти” х 5%). 
Колегія наголошує, що відповідач, відповідно до її відзиву на позовну заяву, заперечує проти задоволення позову, а також просить застосувати наслідки спливу позовної давності (а.с. 67-69). Разом з тим, згідно змісту відзиву на позовну заяву, відповідач не заперечує факту підписання анкети-заяви та отримання тіла кредиту у визначеному банком розмірі (а.с. 67-69).
Статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, спеціальна позовна давність в один рік встановлено п.1 ч.2 ст.258 ЦК України відносно неустойки. 
Згідно із ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. 
За положеннями ч.ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.
Відповідно до частин 3, 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. 
Встановлено, що у період з 11.03.2010 року по 15.01.2015 року відповідач періодично, не менше 13 платежів на рік, частково сплачувала заборгованість за вищевказаним кредитним договором; останній платіж на погашення заборгованості було здійснено відповідачем 15.01.2015 року на суму 1700,00 грн.; викладене підтверджується розрахунком заборгованості, випискою з особового рахунку та визнається відповідачем, згідно змісту письмового відзиву на позовну заяву (а.с. 7, 68, 158, 209). 
Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності; приймаючи до уваги сплату відповідачем останнього платежу 15.01.2015 року на суму 1700,00 грн.; встановивши, що відповідач систематично вчиняла дії щодо визнання боргу; враховуючи, що строк дії кредитного договору сторонами не визначено; з даним позовом банк звернувся до суду 23.10.2017 року, що стверджується відбитком штампу вхідної кореспонденції місцевого суду на першому аркуші позовної заяви (а.с. 3), - колегія дійшла висновку, що АТ КБ «ПриватБанк» трирічний строк позовної давності не пропущений. 
Колегія зауважує, що кредитним договором у формізаяви позичальника  ОСОБА_1 від 11.03.2010 року сторонами погоджено, що за порушення позичальником строків платежів по будь-якому із грошових зобов`язань, передбачених даним договором, більш ніж на 120 днів, в зв`язку з чим банк буде змушений звернутись до суду, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф в розмірі 250,00 грн. + 5% від суми позову (а.с. 8 зворот). 
Таким чином, сторони визначили неустойку у вигляді штрафів, нарахування яких відбувається лише за умови звернення банку до суду у фіксованій сумі та в процентному відношенні від суми позову. 
Отже, враховуючи обґрунтованість позовних вимог банку щодо стягнення тіла кредиту та частини процентів, щодо яких також не пропущено строк позовної давності, з відповідача підлягають стягненню штрафи у зазначених вище розмірах, оскільки порушення строку чергового платежу більше ніж на 120 днів перебуває у межах річного строку позовної давності. 
Долучена позивачем довідка про умови кредитування з використанням кредитки “універсальна, 30 днів пільгового періоду” від 11.03.2010 року не приймається до уваги судом та не може вважатись складовою кредитного договору, згідно змісту заяви позичальника, відповідно до якої, позичальник погоджується з тим, що дана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг; форма такого документу, як довідка, носить інформаційний характер та не є складовою кредитного договору (а.с. 9, 227). 
Клопотань про надання доказів чи про витребування відповідних доказів судом – учасниками справи не заявлено, що підтверджується письмовими матеріалами справи, протоколом судового засідання суду апеляційної інстанції. 
Судом першої інстанції безпідставно застосовано строки позовної давності до вимог, що не підлягають задоволенню по суті, а саме щодо стягнення заборгованості за пенею та комісією. Крім того, у зв`язку з неправильним встановленням дати оплати відповідачем останнього платежу, місцевий суд помилково застосував строки позовної давності до вимог, які є обґрунтованим. Тому оскаржуване рішення місцевого суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог. 
За положеннями ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Приймаючи до уваги часткове задоволення позовних вимог в загальному розмірі 23544,86 грн., з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» підлягають стягненню судові витрати у вигляді сплаченого позивачем судового збору при подачі позовної заяви та апеляційної скарги, пропорційно задоволеним позовним вимогам (21,57%), в розмірі 882,83 грн. ((1637,34 грн. + 2455,50 грн.) х 21,57%). 
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 
Отже, колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення місцевого суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог. 
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» – задовольнити частково. 
Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2019 року – скасувати та ухвалити нове судове рішення. 
Позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості – задовольнити частково. 
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ 14360570) заборгованість за кредитним договором від 11.03.2010 року в загальному розмірі 23544 (двадцять три тисячі п`ятсот сорок чотири) грн. 86 коп., яка складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 10180,23 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 12005,35 грн., штрафу (фіксована частина) в розмірі 250,00 грн. та штрафу (процентна складова) в розмірі 1109,28 грн. 
В задоволенні іншої частини позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості – відмовити. 
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ 14360570) судові витрати в розмірі 882 (вісімсот вісімдесят дві) грн. 83 коп. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду. 

Головуючий

Судді