постанова
ІМЕНЕМ  УКРАЇНи
28 травня 2020 року 
м. Київ
справа № 527/369/18
провадження  № 51-6209км19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                      ОСОБА_1 ,
суддів                                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,                         
за участю:
секретаря судового засідання      ОСОБА_4 , 
захисника                                           ОСОБА_5 (в режимі відеконференції),
прокурора                                           ОСОБА_6 ,
представника потерпілого              ОСОБА_7 (в режимі відеконференції),         
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника   ОСОБА_5 на вирок Полтавського апеляційного суду від 25 листопада          2019 року у кримінальному провадженні № 12018170140000003 за обвинуваченням
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі – КК).
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини 
За вироком Глобинського районного суду Полтавської області від 19 березня 2019 року ОСОБА_8 визнано винуватим в умисному завданні тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, та засуджено за ч. 1 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. 
На підставі статей 75, 104 КК звільнено ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки і покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК.
Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат. 
Районний суд установив, що ОСОБА_8 за детально викладених у вироку обставин 01 січня 2018 року близько 20:25 біля магазину «Вероніка» в с. Великі Кринки Глобинського району Полтавської області, умисно приставив ніж до куртки потерпілого ОСОБА_9 в ділянку живота та із силою натиснув на його руків`я, внаслідок чого спричинив останньому проникаюче ножове поранення черевної порожнини з пошкодженням внутрішніх органів, що відноситься до  тяжкого тілесного ушкодження небезпечного для життя в момент заподіяння .
При перегляді вироку 25 листопада 2019 року Полтавський апеляційний суд вказане рішення скасував у частині призначеного покарання та ухвалив свій вирок, яким призначив ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 121 КК із застосуванням ст. 69 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. У решті залишив вирок районного суду без змін. 
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 просить скасувати вирок апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
На думку захисника, висновки апеляційного суду у вироку про неможливість виправлення ОСОБА_8 без відбування призначеного покарання при умові застосування до нього ст. 75 КК є невмотивованими, суперечать даним про особу засудженого і не ґрунтуються на вимогах закону. 
Стверджує, що у своєму рішенні суд апеляційної інстанції безпідставно зазначив  про те, що при постановленні вироку районний суд не врахував думки потерпілого, який наполягав на призначенні ОСОБА_8 реального покарання у виді позбавлення волі, а також того, що останній не відшкодував потерпілому заподіяну моральну шкоду, і при застосуванні до нього положень ст. 75 КК узяв до уваги ті самі обставини, що вже були враховані цим судом при вирішенні питання про призначення покарання засудженому.
Враховуючи ці обставини вважає, що вирок апеляційного суду ухвалений без додержання вимог статей 370, 374 та 420 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК), є незаконний і підлягає скасуванню.
Позиція учасників у суді касаційної інстанції
У судовому засіданні захисник ОСОБА_5 вимоги своєї касаційної скарги підтримав.
Прокурор та представник потерпілого адвокат ОСОБА_7 заперечили у задоволенні касаційної скарги і просили залишити оскаржуване судове рішення без зміни.  
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.
Відповідно до статей 50, 65 ККособі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
Як убачається з матеріалів провадження, цих приписів закону суд апеляційної інстанції повністю дотримався.  
Так, предметом розгляду суду апеляційної інстанції була апеляційна скарга представника потерпілого – адвоката ОСОБА_7 , який вважав, що призначене судом першої інстанції покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, а також, що місцевим судом неправильно застосовано положення ст. 75 КК та безпідставно звільнено ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання, оскільки в такому випадку не буде досягнуто його мети – виправлення засудженого та попередження вчинення нових злочинів. 
За правилами ст. 75 КК, якщо при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Вказана норма закону визначає, що суд може прийняти рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням лише у випадку, коли дані про особу засудженого, з урахуванням обставин справи і тяжкості вчиненого злочину, дають суду достатні підстави дійти висновку про те, що виправлення особи можливе без відбування призначеного покарання. Питання про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням відноситься до дискреційних повноважень суду і є його правом, а не обов`язком.
Приймаючи рішення про часткове задоволення апеляційної скарги, скасування вироку районного суду в частині звільнення засудженого від відбування призначеного покарання та постановлення нового вироку, апеляційний суд взяв до уваги тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, яке згідно з положеннями ст. 12 КК відноситься до тяжких злочинів, дані про особу                    ОСОБА_8 , котрий раніше не притягався до кримінальної відповідальності, на  обліках не перебуває, є особою молодого віку, має загальну середню освіту, не одружений.
Не залишив поза увагою апеляційний суд і щирого каяття засудженого, активного сприяння в розкритті злочину, добровільного часткового відшкодування потерпілому заподіяної матеріальної шкоди та вчинення ним злочину в неповнолітньому віці, які врахував як обставини, що пом`якшують покарання, та відсутність у справі обставин, які його  обтяжують.
Повною мірою врахувавши ці обставини, у тому числі й ті, на які захисник посилається у касаційній скарзі, незважаючи на те, що засудженим не вживалися будь-які заходи для добровільного відшкодування потерпілому спричиненої моральної шкоди, апеляційний суд визнав за можливе пом`якшити йому покарання, призначене судом першої інстанції, та визначити його з урахуванням положень ст. 69 КК, нижче від найнижчої межі, передбаченої санкцією статті кримінального закону за вчинене ним кримінальне правопорушення.
Таким чином, при призначенні покарання засудженому апеляційний суд дотримався приписів статей 50та 65 КК. Призначене цим судом ОСОБА_8 покарання є необхідним й достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість колегія суддівне вбачає.
З урахуванням тяжкості скоєного злочину, обставин справи та даних про особу засудженого колегія суддів апеляційного суду діючи у межах наданих суду дискреційних повноважень дійшла вмотивованого висновку про неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність та відсутність підстав для застосування до ОСОБА_8 положень ст. 75 КК.
Підстав ставити під сумнів правильність цього висновку, як і підстав для застосування до ОСОБА_8 положень ст. 75 КК, колегія суддів не вбачає.
Не є прийнятними і доводи захисника в касаційній скарзі про те, що у своєму рішенні суд апеляційної інстанції безпідставно зазначив, що при призначенні покарання засудженому районний суд не взяв до уваги позицію потерпілого, який наполягав на його суворому покаранні, адже, як убачається зі змісту вироку місцевого суду, при його постановленні цей суд у своєму рішенні лише формально зазначив про цю обставину, але фактично її не врахував.
Вирок апеляційного суду є належним чином умотивованим та обґрунтованим і за змістом відповідає вимогам статей 370 та 420 КПК, у ньому наведено докладні мотиви та зазначено підстави, якими керувався цей суд ухвалюючи своє рішення.
При перевірці оскаржуваного вироку судом касаційної інстанції не виявлено таких порушень норм матеріального або процесуального права, наслідком яких може бути зміна чи скасування судового рішення, а тому підстав для задоволення касаційної скарги захисника колегія суддів не вбачає.
На підставі викладеного, керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
касаційну скаргу захисника   ОСОБА_5 залишити без задоволення, а вирок Полтавського апеляційного суду від 25 листопада 2019 року щодо ОСОБА_8  – без зміни. 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
 Судді:
ОСОБА_1                          ОСОБА_2                      ОСОБА_3