ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2020 року	Львів	Справа № 1.380.2019.001178 пров. № 857/13368/19	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого-судді -                                               Мікули О. І.,
суддів          -                                                       Курильця А. Р., Кушнерика М. П.,
з участю секретаря судового засідання -     Ратушної М. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2019 року у справі № 1.380.2019.001178 за адміністративним позовом громадянина Палестини (особи без громадянства) ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, Державної міграційної служби України про визнання неправомірним і скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

суддя в 1-й інстанції - Костецький Н. В.,
час ухвалення рішення - 01.10.2019 року, 
місце ухвалення рішення - м. Львів,
дата складення повного тексту рішення - 08.10.2019 року,

                                                        в с т а н о в и в :

Позивач - громадянин Палестини (особи без громадянства) ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача - Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, Державної міграційної служби України, в якому просив визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 25 лютого 2019 року №44-19 про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати Державну міграційну служби України визнати громадянина Палестини (особи без громадянства) ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства; визнати протиправними дії Головного Управління Державної міграційної служби України у Львівській області в частині не роз`яснення позивачеві причин відмови, порядку оскарження рішення.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2019 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 25 лютого 2019 року №44-19 про відмову у визнанні громадянина Палестини (особи без громадянства) ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву  громадянина Палестини (особи без громадянства) ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням наданої у рішенні правової оцінки суду щодо підстав скасування  рішення від 25 лютого 2019 року № 44-19. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач - ДМС України оскаржила його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки тому факту, що документи, які б підтверджували факт загрози життю заявника або його сім`ї до територіального органу ДМС не надано. Зазначає, що твердження позивача про ситуацію збройного конфлікту в країні його походження між ФАТХ та ХАМАС можна вважати правдоподібними, однак станом на теперішній час ситуація в країні походження частково стабілізувалася, а тому обставини, які існують на момент прийняття рішення за заявою, не стільки серйозні, щоб призводити до порушень ст.3 Європейської конвенції про захист  прав людини і основоположних свобод у випадку повернення заявника до країни громадянської належності. Вважає, що посилання на загальну  ситуацію щодо стану дотримання прав людини в певній країні не може саме по собі слугувати підставою для однозначного висновку  про те, що у випадку  повернення до країни громадянської належності позивачу буде загрожувати індивідуальна серйозна шкода у вигляді тортур, нелюдського або принизливого поводження чи покарання. Отже, враховуючи вищенаведене, апелянт вважає, що немає підстав вважати, що заявник має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а відповідно у нього немає підстав для набуття статусу біженця у відповідності до умов передбачених п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Відзив на апеляційну скаргу позивачем поданий не був. Відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Представник відповідачів - ОСОБА_2 підтримала доводи, викладені в апеляційній скарзі, вважає висновки суду першої інстанції неправильними та необґрунтованими. Просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
Позивач у судове засідання не прибув, про дату, час та місце апеляційного розгляду повідомлений належним чином, а тому суд вважає можливим проведення розгляду справи без участі позивача за наявними в справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів.
Заслухавши суддю-доповідача та пояснення представника відповідачів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , країна громадянської належності Палестина, за релігійними переконаннями - мусульманин, за національністю - араб, сімейний стан - одружений.
30 липня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до ДМС України із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Причиною звернення ОСОБА_1 вказав те, що проживав у Палестині, а саме: в Секторі Газа, де є свавілля терористичного угрупування ХАМАС. Оскільки він працював у палестинській владі до нього було вороже ставлення, мали місце приниження та погрози арештом.
Під час співбесіди ОСОБА_1 повідомив, що угрупування ХАМАС має на меті контролювати державні органи в Секторі Газа, застрілено 18 його родичів, він 2 рази був арештований.
За інформацією, отриманою від УСБУ у Львівській області (лист від 03 жовтня 2018 року № 2/3-2782п) відомості щодо обставин, за наявності яких громадянина Палестини ОСОБА_1 не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відсутні.
16 січня 2019 року Головним управлінням ДМС України у Львівській області у справі №2018LV0033 складено висновок про відмову у визнанні особою, яка потребує додаткового захисту, яким встановлено, що у заявника відсутні умови для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту передбачені пунктами 1, 13 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".
25 лютого 2019 ДМС України прийняла рішення №44-19 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захист, особи без громадянства ОСОБА_1 у зв`язку із відсутністю щодо нього умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".
Повідомленням від 06 березня 2019 року № 2 роз`яснено ОСОБА_1 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Не погоджуючись із рішенням від 25 лютого 2019 року № 44-19 позивач звернувcя до суду з цим позовом.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що відмова ДМС України не відповідає міжнародним принципам, так як позивачем обґрунтовано свою заяву та повідомлено всі важливі факти, при цьому, відповідачем дані факти не визнані неправдоподібними чи такими, що суперечать конкретній чи загальній інформації по справі заявника, а тому оскаржене позивачем рішення ДМС України про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є протиправним та підлягає скасуванню, а належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання відповідача повторно розглянути його заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з обов`язковим врахуванням висновків цього судового рішення, зокрема щодо підстав скасування оскаржуваного рішення від 25 лютого 2019 року №44-19. Разом з тим, не підлягає задоволенню позовна вимога про визнання протиправними дій ГУ ДМС України у Львівській області в частині нероз`яснення позивачу причин відмови і порядку оскарження рішення, оскільки відповідно до матеріалів особової справи №2018LV0033, а саме: повідомлення від 06 березня 2019 року про прийняття оскаржуваного рішення, у такому чітко роз`яснено порядок та строки його  оскарження.
Такі висновки суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідають нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильними, законними та обґрунтованими, виходячи з наступного.
Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до вимог ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Ч.2 ст.19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
П.13 ч.1 ст.1 цього Закону передбачає, що особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Згідно з ч.5 ст.5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.
Відповідно до ч.1, ч.7 ст.7 цього Закону оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.
Згідно з ч.5 ст.10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на основі всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Відповідно до ч.6 ст.8 цього ж Закону рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
Відповідно до Директиви Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянств як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту", які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.
Згідно з п.45, п.66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара ООН (далі - Керівництво УВКБ ООН) у справах біженців для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Ч.2 ст.13 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачає, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказування у заявах біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.
Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.
Відповідно до п.195 Керівництва УВКБ ООН у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.
Вказані факти можуть розглядатися як відмова в захисті країни громадянської належності. Термін "не бажає" відноситься до тих біженців, які відмовляються прийняти захист уряду країни своєї громадянської належності. Його значення розкривається фразою "внаслідок таких побоювань". Коли особа бажає скористатись захистом своєї країни, таке бажання, як правило, неспівставне з твердженням, що вона перебуває за межами своєї країни "в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань". В будь-якому випадку, якщо приймається захист з боку своєї країни і немає ніяких підстав для відмови з причини цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.
Колегія суддів зазначає, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця:1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.
Крім того, при розгляді зазначених справ необхідно враховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.
Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.
Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ України тощо.
Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб`єктом переслідування, -державні органи чи ні.
Разом з тим, п.4 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачає, що додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.
Як вбачається з матеріалів справи, підставою для відмови ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стали обставини, які містяться у висновку від 16 січня 2019 року у справі №2018LV0018 (том 1, а.с.46-72). Зі змісту вищезазначеного висновку вбачається, що у заявника присутні побоювання зазнати шкоди з боку терористичного у групування ХАМАС у формі арешту чи інших форм фізичного насильства, а також намагання примусового залучення його до співпраці з угрупування ХАМАС. Факт конфлікту, що відбувається у Палестині, підтверджується інформацією по країні походження. Зі слів заявника та відповідно до аналізу заяви ОСОБА_1 працював охоронцем у державному органі з листопада 2011 року, який належав до групи ФАТХ. Оскільки зараз при владі угрупування ХАМАС, заявник, який працював на палестинську владу, змушений був покинути країну громадянської належності через конфлікт у Секторі Газа. Зі слів заявника представники ХАМАС почали чинити на нього тиск з серпня 2008 року. Також його затримували та арештовували 2 рази. Проте заявник не надав жодних документів на підтвердження цих фактів переслідування на території країни походження, а тому немає підстав вважати, що заявник має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Таким чином, вважає, що у ОСОБА_1 немає підстав для набуття статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту у відповідності до умов передбачених пунктами 1,13 ч.1 ст.1 Закону України Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", оскільки посилання на загальну ситуацію щодо стану дотримання прав людини в певній країні не може саме по собі слугувати підставою для однозначного висновку про те, що у випадку повернення до країни громадянської належності заявнику буде загрожувати індивідуальна серйозна шкода у вигляді тортур, нелюдського, або принизливого поводження чи покарання.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що існує загальновідома офіційна інформація, яка підтверджує обґрунтованість побоювань ОСОБА_1 загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження, в якій триває військовий конфлікт та існує ситуація загальнопоширеного насильства. Катування і жорстоке поводження із затриманими в Секторі Газу були звичайним явищем, які залишались поза увагу зі сторони палестинських поліцейських і сил внутрішньої безпеки. Незалежна комісія по правах людини, палестинська правозахисна організація отримали сотні заяв про катування і жорстоке поводження затриманими в Секторі Газу. Порушуються права людина в Секторі Газу зі сторони ХАМАС та іншими недержавними суб`єктами, дії яких спрямовані проти палестинських жителів Сектора Газу. Влада ХАМАСу поставила під загрозу цивільних жителів масовому порушенню прав людини, включаючи: арешти та затримання, утримання під вартою без зв`язку з зовнішнім світом, довготривале тримання під вартою до суду, катування та інші форми жорстокого поводження, судові справи, які не відповідають міжнародним стандартам справедливого суду (Верховний комісар ООН у справах біженців (УВКБ), інформація про ситуацію в секторі Газа, в тому числі про обмеження на в`їзд і виїзд, 23 лютого 2018 року (http://www.refworld.org/docid/5a9908ed4.html); Міжнародна Амністія, Доповідь Міжнародної Амністії 2017/18: Права людини в сучасному світі, 22 лютого 2018 року (http://www.refworld.org/docid/5a993890a.html); Всесвітня доповідь 2018 - Ізраїль та Палестина, 18 січня 2018 року (http://www.refworld.org/docid/5a61ee62a.html); Свобода у світі, 2018 - Сектор Газа, 15 березня 2018 року (http://www.refworld.org/docid/5ab8bd2fl0d.html). ХАМАС - палестинський ісламський рух і політична, партія, утворені незабаром після початку Першої палестинської інтифади. ХАМАС визнаний терористичною організацією Ізраїлем, Канадою, США і Японією, а також заборонений в Йорданії та Єгипті. В Австралії та Великій Британії терористичним визнають тільки військове крило ХАМАС. На рахунку ХАМАС безліч нападів на ізраїльських цивільних і військових, а також на палестинців, підозрюваних у співпраці з Ізраїлем і суперників з руху ФАТХ (https://wikipedia.org/wiki/ХАМАС).
Разом з тим, у висновку відповідача відсутнє належне дослідження інформації по країні походження позивача. Зокрема відкриті джерела інформації свідчать, що район Сектор Газа де-факто знаходиться під керуванням організації ХАМАС.
Вищенаведені обставини свідчать про можливість існування реальних загроз, з якими може зіштовхнутися позивач у разі його повернення в Палестину.
Крім того, матеріалами справи стверджується, що управління Служби безпеки України у Львівській області повідомлено про те, що обставини, за наявності яких громадянина Палестини ОСОБА_1 не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відсутні.
Також, як вбачається з матеріалів справи, позивач є одруженим, дружина не працює, має чотирьох дітей, які залишилися в секторі Газа. Також є брати і сестри, які проживають у Секторі Газа . Сестри одружені, не працюють, ОСОБА_4 проживає та працює в ОАЕ, ОСОБА_5 вчиться в університеті в секторі Газа, ОСОБА_7 навчається в школі, він проживає в секторі Газа разом зі своєю мамою, дружиною батька заявника від другого шлюбу. Країну громадянської належності покинув легально по візі. В Україну їхав до одного з братів, приїхав по запрошенні дружини брата ОСОБА_6 (громадянки України). Раніше із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУДМС України в областях та місті Києві не звертався.
Разом з тим, відповідач, приймаючи оскаржуване рішення, належним чином не дослідив та не проаналізував інформацію, повідомлену позивачем у заяві про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, анкеті та протоколі співбесіди, а також не врахував поточної та актуальної інформації по ситуації в Палестині й не спростував можливість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення, що не відповідає вимогам ст.3 Європейської конвенції про права людини, яка забороняє вислання осіб у країну, де вони можуть зазнати переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження.
Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідач - ДМС України безпідставно погодився з висновками ГУ ДМС України у Львівській області про відсутність встановлених п.п.1 та 3 ч.1 ст.1 Закону України № 3671-VI умов для визнання позивача біженцем або особами, які потребують додаткового захисту, не проаналізувавши належним чином у сукупності усі наведені вище обставини, а тому оскаржуване рішення від 25 лютого 2019 року №44-19 про відмову у визнанні громадянина Палестини (особи без громадянства) ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визнав протиправним та скасував, при цьому, правильно обрав належний спосіб захисту порушених прав позивача шляхом зобов`язання ДМС повторно розглянути заяву громадянина Палестини (особи без громадянства) ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з обов`язковим врахуванням мотивів скасування оскаржуваного рішення 25 лютого 2019 року №44-19 та №110-19, наведених у рішенні суду першої інстанції.
Щодо позовної вимоги про визнання протиправними дій ГУ ДМС України у Львівській області в частині не роз`яснення позивачу причин відмови і порядку оскарження рішення, то судом першої інстанції правильно зазначено, що відповідачем не порушено вимог законодавства щодо не роз`яснення причин відмови та порядку оскарження рішення, оскільки, як вбачається із матеріалів особової справи позивача № 2018LV0033, а саме: повідомлення від 06 березня 2019 року про прийняття спірного рішення, у такому чітко роз`яснено порядок та строки його оскарження, а тому з врахування вищенаведеного колегія суддів вважає, що у задоволенні цієї вимоги суд першої інстанції правильно відмовив.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29) .
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Оскільки рішення Львівського окружного адміністративного від 01 жовтня 2019 року у справі № 1.380.2019.001178 в частині відмови у задоволенні частини позовних вимог не оскаржується в апеляційному порядку, та в процесі апеляційного провадження не було виявлено порушень, допущених судом першої інстанції, які б призвели до неправильного вирішення справи в цій частині, тому колегія суддів вважає недоцільним виходити за межі апеляційної скарги та переглядати оскаржуване рішення в цій частині.
З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про підставність позовних вимог в частині їх задоволення, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Оскільки колегія суддів залишає без змін рішення суду першої інстанції, то відповідно до ч.6 ст.139 КАС України понесені сторонами судові витрати новому розподілу не підлягають.    
Керуючись ст. 139, 242, 243, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

                                                  п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2019 року у справі № 1.380.2019.001178 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.          

Головуючий- суддя	 	О. І. Мікула 	
Судді	 	А. Р. Курилець 	
 	 	М. П. Кушнерик  	
Повне судове рішення складено 10 березня 2020 року.