Постанова
Іменем України
 
21 травня 2020 року
м. Київ
 
справа № 263/15680/17
провадження № 61-6979св19

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - комунальне підприємство «Маріупольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства»,
третя особа - начальник комунального підприємства «Маріупольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» Ізюмов Геннадій Іванович,

 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 04 жовтня 2018 року у складі судді Папаценко П. І. та постанову Донецького апеляційного суду від 31 січня 2019 року у складі колегії суддів: Гаврилової Г. Л., Зайцевої С. А., Пономарьової О. М., 
 
В С Т А Н О В И В :
 
Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до  комунального підприємства (далі - КП) «Маріупольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 
Позовна заява мотивована тим, що наказом від 20 січня 2016 року №13-к його було прийнято на роботу до КП «Маріупольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» на посаду заступника начальника управління із загальних питань. Наказом від 15 березня 2016 року № 51к ОСОБА_1 переведено на посаду заступника начальника управління з економіки та комерції. Відповідно до наказу відповідача від 15 серпня 2017 року № 437, у зв`язку із змінами в організації виробництва та праці, спрямованого на скорочення витрат виробництва та збитковою діяльністю підприємства, з 19 жовтня 2017 року скорочувалось дві штатні одиниці працівників КП «Маріупольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства», а саме: посада заступника начальника управління з питань економіки та комерції та посада бригадира слюсарів підприємства. Наказом КП «Маріупольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» від 18 серпня 2017 року № 443 «Про внесення змін в наказ від 15 серпня 2017 року № 437», погодженим з профспілковою організацією КП «МВУВКГ», дату скорочення було перенесено на 01листопада 2017 року. Позивач зазначає, що відповідно до наказу від 01 листопада 2017 року № 200к його було звільнено із займаної посади на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України. 
Позивач вважає, що вказані накази прийняті з порушенням норм трудового законодавства, оскільки КП «Маріупольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» наразі не ліквідовано, не перепрофільовано, ніяких змін в організації виробництва і праці підприємства протягом терміну роботи ОСОБА_1 не відбувалось. Будь-яких економічних розрахунків та аналітичних викладок, підтверджуючих необхідність скорочення посади, яку займав позивач, не складалось та до наказів, що оскаржуються, не додавалось. Крім того зауважує, що профспілковою організацією КП «Маріупольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» не надавалась згода на його звільнення. 
Ураховуючи викладене та уточнені позовні вимоги позивач просив: визнати накази КП «Маріупольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» від 15 серпня 2017 року № 437, від 18 серпня 2017 року №443  та від 01 листопада 2017 року № 200к про скорочення та припинення трудового договору (контракту) з ОСОБА_1 незаконними; поновити ОСОБА_1 на роботі в КП «Маріупольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» на посаді заступника начальника управління з економіки та комерції; стягнути з КП «Маріупольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу на дату ухвалення судового рішення у справі, виходячи з середньоденного заробітку в сумі 906,12 грн, яка станом на 04 жовтня 2018 року за відрахуванням податків та зборів становить 209 313,72 грн.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 04 жовтня 2018 року в задоволенні позову відмовлено. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження протиправності дій відповідача при його звільненні, а також порушення його трудових прав.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Донецького апеляційного суду від 31 січня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 04 жовтня 2018 року залишено без змін. 
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що судом першої інстанції не було допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Доводи позивача про незаконність його звільнення не знайшли свого підтвердження, а тому не впливають на правильність висновків суду першої інстанції.   
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить їх скасувати та справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що наказ про звільнення позивача від 01 листопада 2017 року № 200-к видавався виконуючим обов`язки начальника КП «Маріупольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» Коваль С. М. без погодження з заступником міського голови з питань діяльності виконавчих органів влади та директором департаменту розвитку житлово-комунальної інфраструктури, що є порушенням пункту 4.5 Статуту КП «Маріупольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства». Судами не перевірено належним чином, чи всі вакантні робочі місця були запропоновані позивачу перед звільненням. Суд не перевірив, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці та чи є доказі тому, що ці зміни призвели до  скорочення посади, яку обіймав позивач. Крім того, заявник вважає, що суд, в порушення норм процесуального права, не залучив до участі в справі в якості третьої особи виконуючого обов`язки начальника КП «Маріупольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» Коваль С. М., який видав оскаржуваний наказ від 01 листопада 2017 року № 200-к про звільнення позивача, а судові рішення у цій справі можуть вплинути на його права та обов`язки.     
 
Ухвалою Верховного Суду від 15 квітня 2019 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
 
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
 
У відзиві на касаційну скаргу КП «Маріупольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» просить залишити касаційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін, посилаючись на їх законність та обґрунтованість. При цьому зазначено, що роботодавцем при звільненні позивача дотримано норми трудового законодавства, що підтверджуються доказами, які містяться в матеріалах справи. Посилання позивача в касаційній скарзі на те, що його звільнення відбулось без погодження з заступником голови з питань діяльності виконавчих органів влади не може бути враховано судом, оскільки не заявлялося ним, як підставу для поновлення на роботі, ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції.     
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року               № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. До таких висновків Верховний Суд дійшов з огляду на наступне. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди попередніх інстанцій установили, що 21 січня 2016 року ОСОБА_1 було прийнято на роботу до КП «Маріупольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» на посаду заступника начальника управління із загальних питань, що підтверджується наказом від 20 січня 2016 року № 13к.  
Відповідно до наказу від 15 березня 2016 року № 51к ОСОБА_1 було переведено на посаду заступника начальника управління з економіки та комерції.  
07 грудня 2016 року КП «Маріупольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» повідомило Голову профспілкового комітету КП «Маріупольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» про те, що підприємство планує проведення оптимізації штату та штатної чисельності робітників підприємства у 2017 році.
Наказом КП «Маріупольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» «Про скорочення чисельності та штату працівників КП «Маріупольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» від 15 серпня 2017 року № 437, у зв`язку із зміною в організації виробництва та праці, спрямоване на скорочення затрат виробництва та збитковою діяльністю підприємства, скорочено чисельність та штат працівників у кількості двох одиниць з 19 жовтня 2017 року, зокрема, заступника начальника управління з економіки та комерції із посадовим окладом у розмірі 14 550 грн (пункт 1 наказу) та затверджено новий штатний розпис (пункт 2 наказу).
Вказаний наказ погоджено з профспілковим комітетом КП «Маріупольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства», що підтверджується випискою із протоколу від 15 серпня 2017 року № 19.62.
Наказом КП «Маріупольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» від 18 серпня 2017 № 443, у зв`язку із необхідністю ознайомлення осіб, зазначених у вказаному наказі в строки, передбачені трудовим законодавством, внесено зміни до наказу від 15 серпня 2017 року № 437 в частині дати скорочення чисельності та штату працівників з 19 жовтня 2017 року на 01 листопада 2017 року.
Наказом від 01 листопада 2017 року № 200к ОСОБА_1  звільнено з посади заступника начальника управління з економіки та комерції на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, у зв`язку з скороченням чисельності та штату працівників. 
Серед підстав звільнення зазначено: наказ від 15 серпня 2017 року № 437, наказ від 18 серпня 2017 року № 443, витяг з протоколу засідання профспілки КП «Маріупольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» від 15 серпня 2017 року №19.62, витяг з протоколу засідання профспілки КП «Маріупольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» від 18 серпня 2017 року № 20.63, відмова ОСОБА_1 від переведення на іншу роботу. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Положеннями частини другої статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
Однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.
Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.
Як встановили суди, позивача було вчасно попереджено про майбутнє звільнення та запропоновано інші вакантні посади на підприємстві. Перелік вакантних посад, які пропонувалися ОСОБА_1 , містяться в попередженні про майбутнє звільнення, з яким він ознайомився 18 серпня 2017 року та відмовився від запропонованих йому вакантних посад. 
Крім того позивачу, протягом двох місяців з моменту попередження про майбутнє звільнення, неодноразово письмово пропонувались вакантні посади, які з`являлись на підприємстві, однак  ОСОБА_1 відмовлявся від переведення на вказані посади, про що свідчить його особистий підпис.    
Установивши фактичні обставини у справі на підставі належних та допустимих доказів, суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що відповідач належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника та правомірно звільнив ОСОБА_1 на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України. 
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що роботодавець який є юридичною особою, в порушення норм законодавства прийняв рішення про скорочення штатної посади, на якій працював позивач. Доказів відсутності підстав для скорочення посади на якій працював позивач, чи що таке скорочення було формальним, матеріали справи не місять. Після скорочення такої посади на якій працював позивач, чи аналогічної за функціями, штатний розпис роботодавця не містить.
Посилання заявника в касаційній скарзі на те, що його звільнення відбулось без погодження з заступником голови з питань діяльності виконавчих органів влади та директором департаменту розвитку житлово-комунальної інфраструктури не можуть бути підставами для скасування рішення апеляційного суду, оскільки вказані обставини не були зазначені позивачем як підстава для звернення в суд з позовом про поновлення на роботі та відповідно не досліджувалися судами, а Верховний Суд позбавлений права встановлювати нові обставини.
Доводи заявника про те, що скорочення його посади є незаконним, оскільки з січня 2018 року на підприємстві була введена нова посада заступника начальника управління з безпеки, є безпідставними, оскільки відповідно до посадових інструкцій скороченої посади та посади заступника начальника управління з безпеки обсяг прав та обов`язків, а також відповідальність є відмінними. При цьому посаду заступника начальника управління з безпеки може обіймати лише особа з юридичною освітою та стажем роботи в правоохоронних органах не менше як п`ять років.      
Інші аргументи касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування рішення апеляційного суду, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. 
 
Наведені заявником у касаційній скарзі доводи, також  були предметом дослідження в суді апеляційної інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
 
Крім того, доводи касаційної скарги зводяться до бажання повторного перегляду вже вирішеної справи тільки з метою нового її слухання і вирішення. Проте це порушує принцип остаточності рішення суду (res judicata), оскільки підстав для перегляду судових рішень немає, права та обов`язки сторін уже вирішені (рішення Європейського суду з прав людини: «Брумареску проти Румунії», «Науменко проти України»).Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
 
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанції - без  змін.
 
Щодо розподілу судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 04 жовтня 2018 року та постанову Донецького апеляційного суду від 31 січня 2019 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді: 	В. О. Кузнєцов    	
 	В. М. Ігнатенко  	
 	  М. Ю. Тітов