ПОСТАНОВА
Іменем України

13 березня 2020 року 
Київ
справа №826/4573/16
адміністративне провадження №К/9901/10482/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (далі - Суд):
Судді-доповідача - Бевзенка В.М.,
суддів: Данилевич Н.А., Кашпур О.В.
розглянувши у попередньому судовому  засіданні  як суд касаційної інстанції адміністративну справу № 826/4573/16
за позовом ОСОБА_1 
до Генеральної прокуратури України
про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
за касаційною скаргою Генеральної прокуратури України
на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.06.2016 (постановлену у складі судді: Аблова Є.В.)
та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 11.10.2016 (постановлену у складі колегії суддів: Губської Л.В., Ісаєнко Ю.А., Федотова І.В.)

УСТАНОВИВ:
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до прокуратури Генеральної прокуратури України (далі - відповідач), в якому просив: 
- визнати наказ Генеральної прокуратури України №300-ц від 15.03.2016 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади старшого прокурора другого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів органами внутрішніх справ Головного управління нагляду у кримінальному провадженні Генеральної прокуратури України у зв`язку із реорганізацією органів прокуратури та скороченням кількості прокурорів Генеральної прокуратури України» незаконним;
- з урахуванням змін у Законі України «Про прокуратуру» в частині скасування посад старшого прокурора відділу Генеральної прокуратури України, зобов`язати Генерального прокурора України призначити ОСОБА_1 на посаду прокурора відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України Департаменту нагляду у кримінальному провадженні Генеральної прокуратури України;
- стягнути з відповідача та зобов`язати його виплатити на користь позивача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з урахуванням усіх надбавок та премій виплачених працюючим прокурорам Генеральної прокуратури України.
На обґрунтування позовних вимог зазначив, що     при прийнятті оскаржуваного наказу про звільнення групо порушено вимоги Конституції України, Закону України «Про прокуратуру», Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), адже не відповідачем не враховано переважне право позивача на залишення на роботі. Крім того, позивач стверджує, що у порушення вимог статті 49-2 КЗпП України відповідачем не запропоновано іншу роботу. При цьому, позивач зазначив також, що жодних змін в організації роботи Департаменту нагляду у кримінальному провадженні, відділів процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення не відбулось, до них перейшло процесуальне керівництво у кримінальних провадженнях, яке здійснювалось до реорганізації.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.06.2016  позовні вимоги задоволено частково:
- визнано протиправним та скасовано наказ відповідача №300-ц від 15.03.2016 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади старшого прокурора другого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів органами внутрішніх справ Головного управління нагляду у кримінальному провадженні Генеральної прокуратури України у зв`язку із реорганізацією органів прокуратури та скороченням кількості прокурорів Генеральної прокуратури України»;
- стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 16 березня 2016 року по 06 червня 2016 року у сумі 36933,12 гривень.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Постанову суду в частині стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 13190,43 грн допущено до негайного виконання.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, виходив з того, що звільнення позивача проведено неправомірно, з порушенням вимог, встановлених статтями 40, 42, 49-2 КЗпП України, оскільки відповідачем не враховано переважного права позивача на залишення на роботі, його волевиявлення та згоди на заміщення вакантних посад, а також не запропоновано іншу вакантну посаду, а тому наказ відповідача №300-ц від 15.03.2016 підлягає скасуванню. Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги щодо поновлення позивача на новоствореній посаді, дійшов висновку, що суд не може перебирати на себе повноваження того органу, до компетенції якого відноситься вирішення питань щодо прийняття та звільнення особи зі служби та законом не передбачено поновлення порушених трудових прав у такий спосіб. Окрім того, з відповідача на користь позивача стягнуто суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 36933,12 грн, розрахунок якої здійснив відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого       постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.95 N 100.
Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 11.10.2016 апеляційну скаргу відповідача задоволено частково.
Змінено постанову Окружного адміністративного суду м.Києва від 06.06.2016 в абзаці третьому резолютивної частини постанови, а саме: замість суми 36 933 (тридцять шість тисяч дев`ятсот тридцять три) грн 12 коп, що підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 , вказано суму 23 742 (двадцять три тисячі сімсот сорок дві) грн  72 копійок. 
В іншій частині постанову суду першої інстанції - залишено без змін.
Змінюючи постанову суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що судом першої інстанції не враховано тієї обставини, що при звільненні за скороченням штату позивачем у відповідності до статті 44 КЗпП України отримано вихідну допомогу у розмірі 13 190,40 грн, отже дійшов висновку про необхідність зміни рішення суду першої інстанції в цій частині, а саме: середній заробіток за час вимушеного прогулу на користь позивача підлягає стягненню у сумі 23 742,72 грн ( 36 933,12 - 13 190,40). Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу керувався висновком, викладеним у п.32 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.1992 №9, відповідно до якого при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву на неї
07 листопада 2016 року Генеральна прокуратура України звернулася з касаційною скаргою Вищого адміністративного суду України.
У касаційній скарзі відповідач не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанції в частині визнання протиправним та скасування наказу про звільнення та стягнення з Генеральної прокуратури України на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права просить скасувати постанову Окружного адміністративного та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 11.10.2016  по справі № 826/4573/16 та ухвалити в цих частинах нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
РУХ АДМІНІСТРАТИВНОЇ СПРАВИ В СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 05.12.2016 року відкрито касаційне провадження за скаргою Генеральна прокуратура України на вказані судові рішення.
Відповідно до приписів підпункту 4 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII (далі - КАС України) вказана касаційна скарга 29.01.2018 передана на розгляд до Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду.
АРГУМЕНТИ СТОРІН
Аргументи сторони, яка подала касаційну скаргу.
Касаційна скарга обґрунтована, зокрема, тим, що позивачем направлено звернення та 6 заяв від 11.02.2016 про надання згоди на його призначення на посади центрального апарату  Генеральної прокуратури України. Проте погоджені в установленому порядку з керівництвом Генеральної прокуратури України заяви позивача до кадрового підрозділу не надійшли. На наявні вакантні посади розглядалися заяви й інших працівників, які перебували на ліквідованих посадах. Рішення про призначення на вакантні посади приймалось керівництвом з урахуванням професійного рівня та досвіду роботи з певних напрямків прокурорської діяльності, а не за датою подання кандидатами заяви про призначення. Законодавство про працю та відомчі документи не містять вимог щодо строків вирішення  питання про призначення з моменту подання відповідної заяви. Тому, на думку скаржника, висновки судів попередніх інстанцій про невмотивованість обґрунтувань відповідача про призначення інших осіб на вакантні посади, у зв`язку з тим, що призначення на них відбулося 18.02.2016, тобто після надання такої згоди позивачем - безпідставні. Також, вказує, що висновок судів про те, що позивач має переваги на залишенні на роботі порівняно з іншими призначеними працівниками, не ґрунтується на матеріалах справи та положеннях чинного законодавства. Окрім того, зазначає що висновок суду про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, оскільки обов`язок роботодавця щодо виплати такого заробітку відповідно до вимог статті 235 КЗпП України виникає винятково з прийняттям рішення про поновлення такого працівника на роботі. Проте позовних вимог про поновлення на роботі позивачем не заявлялось та  відповідно судами не вирішувалось.
Позивачем заперечення на касаційну скаргу не надані, що не перешкоджає її розгляду по суті. 
ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ
Наказами Генерального прокурора України від 16.07.2015 року №55шц та №56шц на виконання вимог частини 1 статті 14 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року №1697-VII, затверджено нову структуру та штатний розпис Генеральної прокуратури України, внаслідок чого посаду прокурора другого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів органами внутрішніх справ Головного управління нагляду у кримінальному провадженні Генеральної прокуратури України, яку обіймав позивач, скорочено.
07.12.2015 року ОСОБА_1 видано попередження №11/1-2510вих-15 про звільнення з займаної посади у зв`язку з реорганізацією та скороченням кількості прокурорів Генеральної прокуратури України з 07.02.2016 року.
В подальшому, Генеральною прокуратурою України видано наказ №300-ц від 15.03.2016 року, яким радника юстиції ОСОБА_1 звільнено з посади старшого прокурора другого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів органами внутрішніх справ Головного управління нагляду у кримінальному провадженні Генеральної прокуратури України у зв`язку із реорганізацією органів прокуратури та скороченням кількості прокурорів Генеральної прокуратури України відповідно до вимог пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» та пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України.
Не погоджуючись із своїм звільнення, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.
IV. РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ
(в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)
Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено обов`язок органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначає Закон України від 14 жовтня 2014 року N1697-VII "Про прокуратуру" (далі - Закон N1697-VII).
Пунктом 9 частини 1 статті 51 Закону N1697-VII передбачено, що прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
Статтею 5-1 КЗпП України визначено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Згідно із частиною 2 статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Відповідно до частини 1 статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається, зокрема, працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.
Частинами 1-3 статті 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. 
При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.
Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.
Частиною 2 статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
08 лютого 2020 року набув чинності Закон України від 15 січня 2020 року  N460-IX "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ" (далі - Закон N 460-IX).
Згідно з пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону N 460-IX, касаційний розгляд справи буде здійснюватися в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Частинами 1-2 статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) передбачено, що 
Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
У цій справі спір виник у зв`язку із звільненням ОСОБА_1 з посади старшого прокурора другого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів органами внутрішніх справ Головного управління нагляду у кримінальному провадженні Генеральної прокуратури України у зв`язку із реорганізацією органів прокуратури та скороченням кількості прокурорів Генеральної прокуратури України відповідно до пункту 9 частини 1 статті 51 Закону N1697-VII та пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.
Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що норми спеціального закону - Закону N1697-VII не регулюють процедуру розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, тому суд застосовує у спірних правовідносинах норми трудового законодавства.
Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" передбачено, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату  працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.
На підставі наказів Генеральної прокуратури України від 16.07.2015 № 55шц та №56шц у структурі та штатному розписі Генеральної прокуратури України було скорочено посаду старшого прокурора другого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів органами внутрішніх справ Головного управління нагляду у кримінальному провадженні Генеральної прокуратури України, яку обіймав позивач. Отже, відбулись зміни в організації виробництва і праці, а саме скорочення штату працівників.
Враховуючи наведені положення КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язані повідомити працівника про наступне вивільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці не пізніше ніж за два місяці та одночасно запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади в цій же установі , які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.
Отже, законодавцем встановлено чітку процедуру, що передує звільнення працівника саме у випадку змін в організації виробництва і праці.
Як вже зазначалось, позивачу було вручено попередження про вивільнення у строки, передбачені законодавством. 
У відповідності з наданим позивачу додатком до попередження про вивільнення із зазначенням вакантних посад центрального апарату Генеральної прокуратури України.
Позивач, скориставшись гарантією, передбаченою частиною 2 статті 40 КЗпП України,  10.02.2016 року направив на адресу Департаменту кадрової роботи Генеральної прокуратури України заяви про надання згоди на його переведення:
- на посаду прокурора інформаційно-аналітичного відділу управління процесуального керівництва, підтримання державного обвинувачення та представництва в суді Департаменту з розслідування та нагляду у кримінальних провадженнях у сферах державної служби та власності Генеральної прокуратури України;
- на посаду прокурора відділу представництва в суді управління процесуального керівництва, підтримання державного обвинувачення та представництва в суді Департаменту з розслідування та нагляду у кримінальних провадженнях у сферах державної служби та власності Генеральної прокуратури України;
- на посаду прокурора відділу процесуального керівництва та підтримання державного обвинувачення та представництва в суді Департаменту з розслідування та нагляду у кримінальних провадженнях у сферах державної служби та власності Генеральної прокуратури України;
- на посаду прокурора відділу правової допомоги управління міжнародно-правового співробітництва Генеральної прокуратури України;
- на посаду прокурора відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях стосовно працівників прокуратури Генеральної інспекції внутрішніх розслідувань та безпеки Генеральної прокуратури України;
- на посаду прокурора відділу впровадження, контролю та забезпечення якості роботи управління реформ та забезпечення якості роботи Генеральної прокуратури України.
Судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджено матеріалами справи, що вищезазначені заяви отримані Генеральною прокуратурою України 11.02.2016 року.
Начальником Департаменту кадрової роботи Генеральної прокуратури України 12.02.2016 року підготовлено на ім`я начальника управління міжнародно-правового співробітництва, керівника Генеральної інспекції внутрішніх розслідувань та безпеки, заступника Генерального прокурора України - прокурора Одеської області, начальника Департаменту з розслідування та нагляду у кримінальних провадженнях у сферах державної служби та власності листи щодо погодження кандидатур осіб, в тому числі і позивача, що надали згоду на заміщення вакантних посад у зазначених відділах.
Проте, з різних причин позивачу у погодженні відмовлено.
Однак, не дивлячись на подачу позивачем заяв та надання згоди на переведення на вакантні посади, які запропоновані відповідачем, наказом №300-ц від 15 березня 2016 року позивача звільнено із займаної посади, що свідчить про порушення відповідачем вимог частини 2 статті 40 КЗпП України.
Судами попередніх інстанцій також встановлено, що враховуючи факт надання позивачем згоди 11.02.2016 на заміщення вакантних посад призначення інших осіб на дані вакантні посади відбулись 18.02.2016 року. 
Окрім того, листом Генеральної прокуратури України №19/4-452вих-16 від 25.03.2016 року позивачу за результатами розгляду його запиту повідомлено, що у період з 15.07.2015 року по 15.03.2016 року до Генеральної прокуратури України призначено 132 прокурорсько-слідчих працівника. У зв`язку із реорганізацією та скороченням чисельності прокурорів у вказаний період звільнено 27 прокурорсько-слідчих працівників.
З Головного управління нагляду у кримінальному провадженні Генеральної прокуратури України до відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення у Департаменті нагляду у кримінальному провадженні переведено одного прокурорського працівника зі стажем роботи на посаді прокурора менше 5 років.
Судом першої інстанції витребувано з Генеральної прокуратури України інформацію про кількість прокурорсько-слідчих працівників, переведених з 10.02.2016 року по 15.03.2016 року з регіональних, місцевих та військових прокуратур до Генеральної прокуратури України, які за час роботи в органах прокуратури не працювали на посадах слідчих та старших слідчих.       
Згідно наданої інформації встановлено, що за період з 10.02.2016 року по 15.03.2016 року на вакантні посади в центральному апараті Генеральної прокуратури України, які зазначені у переліку вакантних посад, наданому ОСОБА_1 , призначено 20 працівників з місцевих або регіональних прокуратур.
Відповідно до частини 1 статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається, зокрема, працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.
Для виявлення працівників, які мають таке право, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишаються на роботі, і тих, які підлягають звільненню. Такий аналіз повинен бути проведений з врахуванням ряду факторів, зокрема, рівня освіти і присвоєної кваліфікації, підвищення кваліфікації, навчання без відриву від виробництва, тимчасового виконання обов`язків більш кваліфікованого працівника, досвіду трудової діяльності, обсягу виконуваної роботи, суміщення професій тощо. Крім того, однією з істотних ознак більш високої продуктивності праці є дисциплінованість працівника, а тому при визначенні рівня продуктивності праці слід враховувати, в тому числі, й наявність у працівника дисциплінарних стягнень.
Згідно з частиною 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Разом з тим, будь-яких доказів на підтвердження дослідження питання про переважне право на залишення позивача на роботі, а також доказів на підтвердження наявності у інших осіб належного рівня кваліфікації, професійної діяльності, компетентності, професійних здібностей, стану дотримання службової етики, стажу та досвіду роботи відповідачем суду не надано.
Відповідно до правової позиції Верховного суду України, викладеній у постанові від 01 квітня 2015 року у справі 6-40цс15, власник є таким, що належно виконав вимоги частини 2 статті 40, частини 3 статті 49-2   КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.
Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини 3 статті 49-2   КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.
Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком судів попередніх інстанцій про порушення трудових прав позивача та свідчить про незаконність спірного наказу відповідача про звільнення та наявністю підстав для його скасуванню.
Також колегія суддів Верховного Суду вказує на необґрунтованість доводів відповідача, викладених у касаційній скарзі, про відсутність у нього обов`язку щодо виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки як зазначає відповідач, такий обов`язок виникає у нього винятково з прийняттям рішення про поновлення працівника на посаді, проте таких позовних вимог позивачем не заявлено та судом не вирішено, з огляду на приписи статті 235 КЗпП України, якими визначено, що у разі звільнення без законних підстав працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір, при цьому, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.
Частиною 1 статті 350 КАС України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Враховуючи викладене, колегія суддів Верховного Суду зазначає, що судами першої та апеляційної інстанцій не допущено порушень норм процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень, а доводи касаційної скарги не спростовують висновків, викладених в цих рішеннях, тому касаційна скарга Прокуратури задоволенню не підлягає.
СУДОВІ ВИТРАТИ
З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Суд 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Генеральної прокуратури України - залишити без задоволення.
Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.06.2016 та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 11.10.2016 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не оскаржується.
Суддя-доповідач:                                                                                В.М. Бевзенко
Судді:                                                                                           Н.А. Данилевич
                                                                                                    О.В. Кашпур