Постанова                                                                                                                                                                                        
Іменем України                                                                     
27 травня 2020 року
м. Київ
 
справа № 219/1725/17
провадження № 61-35182св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого -	Ступак О. В.,	 	
суддів:	Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О.,  	Олійник А. С., Яремка В. В.,	
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 07 лютого 2018 року у складі судді Любчик О. В. та постанову Апеляційного суду Донецької області від 10 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Кішкіної І. В., Гапонова А. В., Папоян В. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
01 березня 2017 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк» або Банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 15 вересня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» (який                         є правонаступником Закритого акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, згідно з яким позивач надав відповідачеві кредит у розмірі 1 700,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,0 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач належним чином не виконував зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим утворилась заборгованість станом на 31 січня 2017 року в сумі 30 074,99 грн, яка складається з: 2 116,18 грн - заборгованість за кредитом, 23 088,57 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом, 3 200,00 грн - заборгованість за пенею та комісією, а також 250,00 грн - фіксована частина штрафу та 1 420,24 грн - процентна складова штрафу. У зв`язку з зазначеним Банк просив стягнути вказану заборгованість з відповідача та понесені витрати зі сплати судового збору.
Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 07 лютого               2018 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь                             ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість в розмірі 4 398,66 грн, яка складається з 2 116,18 грн заборгованості за кредитом та 2 282,48 грн заборгованості за процентами за користуванням кредитом. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь                     ПАТ КБ «ПриватБанк» суму сплаченого судового збору в розмірі 234,08 грн.
Задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції виходив із того, що позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав - надав відповідачеві кредит, відповідач свої зобов`язання за кредитним договором порушує, станом на 31 січня 2017 року має заборгованість за весь період користування кредитом у сумі 4 398,66 грн, що складається з: 2 116,18 грн - заборгованість за тілом кредиту, 731,55 грн - сума нарахованих відсотків до 01 вересня 2014 року та 1 550,93 грн - сума нарахованих відсотків після 01 вересня 2014 року (заборгованість за процентами розрахована судом за період з 01 вересня 2014 року - дати збільшення процентної ставки до          31 січня 2017 року - дати, станом на яку пред`явлено позовні вимоги). Відмову                    у задоволенні позову про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом у сумі 20 806,09 грн суд першої інстанції обґрунтував тим, що під час укладення кредитного договору діяла річна процентна ставка 30,0 % річних,                            з 01 вересня 2014 року процентна ставка збільшена до 34,80 % річних, з 01 квітня 2015 року - до 43,20 % річних, але, оскільки відсутні підстави вважати, що між сторонами укладено кредитний договір із встановленням змінюваної процентної ставки, то збільшення фіксованої процентної ставки здійснено кредитором із порушенням закону. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення пені та штрафів, суд першої інстанції виходив з того, що пеня та штрафи, нараховані відповідачеві після 14 квітня 2014 року, а, оскільки місто Бахмут Донецької області, де зареєстрований та постійно проживає відповідач, відповідно до розпоряджень Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053-р та від 02 грудня                   2015 року № 1275-р входить до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, відповідно до статті 2 Закону України              від 02 вересня 2014 року № 1669-VIІ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами з 14 квітня 2014 року.
Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 10 квітня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін. Окрім цього, оскільки апеляційним судом було відстрочено сплату судового збору за подання апеляційної скарги, то з ОСОБА_1 стягнуто на користь держави судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 351,12 грн на користь держави за реквізитами Апеляційного суду Донецької області.
Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, зазначив, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, про те, що:
?     договір є укладеним, оскільки сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, відповідач підписав заяву-анкету, згідно з якою ознайомлений з умовами надання банківських послуг, згоден з тим, що підписана ним заява-анкета разом із пам`яткою та правилами надання банківських послуг, тарифами є договором про надання банківських послуг між ним та Банком, та у відповідності до пункту 14 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ                  від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішення спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначений правочин не є нікчемним;
?     Умовами та правилами надання банківських послуг Банка, які є частиною договору про надання банківських послуг, укладеного між сторонами, передбачений певний порядок зміни тарифів, зокрема, процентів за користування кредитними коштами. З матеріалів справи вбачається, що позивачем відповідно до пункту 5.3. Умов та правил надання банківських послуг не було проінформовано відповідача про збільшення процентної ставки. Отже, при розрахунку заборгованості за процентами за весь період користування кредитними коштами суд першої інстанції обґрунтовано виходив з первинно встановленої в договорі процентної ставки 2,5 % щомісяця, або 30,0 % річних, та правильно визначив заборгованість за процентами за користування кредитом станом на 31 січня 2017 року в сумі 2 282,48 грн;
?     оскільки строк дії перевипущеної кредитної картки до жовтня 2015 року, а позивач звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором 01 березня 2017 року, то позивач звернувся до суду в межах позовної давності.
Колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що, дослідивши та оцінивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, суд першої інстанції в частині стягнення заборгованості за кредитом в сумі 2 116,18 грн та за процентами за користування кредитними коштами в сумі 2 282,48 грн ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для скасування або зміни рішення суду в межах доводів апеляційної скарги немає, доводи апеляційної скарги необґрунтовані і не спростовують висновків суду першої інстанції.
В апеляційній скарзі відповідач оскаржував рішення суду першої інстанції лише в частині задоволення позову про стягнення заборгованості за кредитом у сумі              2 116,18 грн та за процентами за користування кредитними коштами у сумі                    2 282,48 грн. Оскільки рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості в сумі 25 676,33 грн, яка складається з: процентів у сумі 20 806,09 грн, пені у сумі 3 200,00 грн та штрафу у сумі 1 670,24 грн, відповідачем не оскаржувалось, тому апеляційний суд не переглядав його в цій частині.
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи
 
У червні 2018 року на адресу Верховного Суду засобами поштового зв`язку надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 07 лютого 2018 року та постанову Апеляційного суду Донецької області від 10 квітня 2018 року у вищевказаній справі, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення в частині часткового задоволення позовних вимог та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог Банку, не передаючи справу на новий розгляд. Матеріали касаційної скарги містять клопотання заявника про зупинення виконання оскаржуваних судових рішень до закінчення їх перегляду в касаційному провадженні. Також разом із касаційною скаргою ОСОБА_1 подав заяву про поворот виконання постанови Апеляційного суду Донецької області від 10 квітня  2018 року в частині стягнення з нього на користь держави суми судового збору за подання апеляційної скарги.
 
У касаційній скарзі заявник вказує на те, що:
?     Умови та правила надання банківських послуг, Правила користування платіжною карткою та Тарифи Банка не можуть вважатися складовою частиною кредитного договору (посилання на провадження № 6-240цс14,            № 6-16цс15, № 6-2320цс16);
?     копії невідомого походження, тобто будь-які копії документів, справжність яких неможливо перевірити шляхом співставлення із оригіналом, не можуть бути віднесені до числа належних та допустимих доказів (посилання на провадження № 6-57743св10, № 6-29420св10), що стосується покладеної в основу оскаржуваних рішень заяви від 15 вересня 2008 року, яка є копією невідомого походження. Заявлена позивачем причина відсутності оригіналу заяви не підтверджена належними доказами;
?     Умови та правила надання банківських послуг Банка не містять жодної відмітки та штампу банківської установи, які б засвідчували їхню автентичність та дату складення, вони не підписані відповідачем як позичальником, в них немає жодної ідентифікуючої ознаки на предмет їх невід`ємності заяви відповідача. Судами не перевірено та не встановлено, що саме Умови, надані Банком до суду, були чинні та діяли на час підписання сторонами заяви                     15 вересня 2008 року і що саме до цих Умов приєднався відповідач, прийняв їх і зобов`язався виконувати, розумів, підписуючи заяву, і що саме вони разом з заявою становили кредитний договір, підписаний сторонами;
?     підписана відповідачем заява від 15 вересня 2008 року не містить інформації про конкретну бажану ним суму кредиту, процентну ставку, строк користування кредитом, номер, строк дії отриманої ним картки, у графі «кредитний ліміт» проставлений «0». Зміст заяви ті інші матеріали справи не містять доказів досягнення сторонами згоди щодо усіх істотних умов кредитного договору згідно із законодавством;
?     в матеріалах справи відсутні первинні документи, які фіксують факти здійснення кредитних операцій, та відсутні докази отримання відповідачем платіжних карток;
?     наданий позивачем розрахунок боргу не підписаний відповідачем, не містить відомостей про фактичне зарахування на рахунок відповідача суми кредитного ліміту 1 700,00 грн та наступного його збільшення до 2 116,18 грн.
 
Станом на дату розгляду справи відзивів на касаційну скаргу ОСОБА_1 до Верховного Суду не надходило.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 08 червня 2018 року цю касаційну скаргу призначено судді-доповідачу Карпенко С. О.
 
Ухвалою Верховного Суду від 07 серпня 2018 року (з урахуванням ухвали Верховного Суду від 18 червня 2018 року про усунення недоліків) відкрито касаційне провадження за касаційною скаргоюОСОБА_1 у малозначній справі, витребувано матеріали справи із Артемівського міськрайонного суду Донецької області, зупинено виконання рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області                       від 07 лютого 2018 року та постанови Апеляційного суду Донецької області                         від 10 квітня 2018 року та надано строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.
 
У листопаді 2018 року матеріали справи № 219/1725/17 надійшли до Верховного Суду.
 
Розпорядженням керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 16 квітня 2020 року № 1111/0/226-20 у зв`язку з рішенням зборів суддів Касаційного цивільного суду від 02 квітня 2020 року № 1 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.
 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16 квітня 2020 року провадження № 61-35182св18 призначено судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.
 
Ухвалою Верховного Суду від 20 травня 2020 року справу призначено до судового розгляду у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
 
Позиція Верховного Суду
З огляду на зміст касаційної скарги, те, що предметом оскарження в суді апеляційної інстанції було рішення суду першої інстанції лише в частині часткового задоволення позову, суд касаційної інстанції переглядає оскаржувані судові рішення лише в частині часткового задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості в розмірі 4 398,66 грн, яка складається з 2 116,18 грн заборгованості за кредитом та 2 282,48 грн заборгованості за процентами за користуванням кредитом.
Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Згідно з частиноюдругою статті 389 ЦПК України (у редакції станом на дату подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України (у редакції станом на дату подання касаційної скарги) передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи                                 з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд                у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 15 вересня 2008 року ОСОБА_1 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Банку (а. с. 6 т. 1). У заяві зазначено, що заявник згоден з тим, що ця заява разом з пам`яткою клієнта, Умовами і правилами надання банківських послуг, а також Тарифами Банку складають між ним і Банком договір про надання банківських послуг. Він ознайомлений та згоден з умовами і правилами надання банківських послуг, а також Тарифами Банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.
 
Із заяви вбачається, що ОСОБА_1 виявив бажання оформити кредитну картку «Універсальна», 55 днів пільгового періоду, валюта гривня. Відповідно до заяви кредитний ліміт за карткою складає 0 грн, базова процентна ставка - 2,5 % на залишок заборгованості.
 
Судом першої інстанції прийнято в якості доказу завірену належним чином позивачем копію заяви, оскільки на вимогу суду позивач оригінал заяви не надав, посилаючись на те, що заява знаходиться у головному офісі м. Донецьк та доступу до нього у зв`язку із проведенням АТО та захопленням території Донецька незаконними збройними формуваннями неможливий.
 
Суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_1 було видано картку №  НОМЕР_1 , яку відкрито 15 вересня 2008 року з терміном дії до грудня 2011 року, №  НОМЕР_2 , яку відкрито 20 вересня 2011 року з терміном дії до жовтня 2015 року, що встановлено з довідки ПАТ КБ «ПриватБанк», кредитний ліміт поетапно змінювався та останній раз 25 жовтня 2011 року його змінено до                  1 700,00 грн. Апеляційний суд також дійшов висновку, що 15 вересня 2008 року відповідач отримав картку «Універсальна» номер НОМЕР_3 , отримав перевипущену картку номер НОМЕР_4 (а. с. 19 т. 1).
 
Позивачем на підтвердження факту надання відповідачу кредитних коштів надано також виписку з карткового рахунку відповідача та фотознімки відповідача у 2008 та 2011 роках з кредитною карткою «Універсальна».
 
Згідно з розрахунком заборгованості позивача станом на 31 січня 2017 року заборгованість відповідача за кредитом складала 2 116,18 грн.
 
Окрім цього, судами попередніх інстанцій досліджені визнані складовою частиною кредитного договору між Банком та  ОСОБА_1 від 15 вересня 2008 року Умови та правила надання банківських послуг Банка, копія яких міститься в матеріалах справи, з посиланням при ухваленні оскаржуваних рішень на їх окремі положення.

 
Нормативно-правове обґрунтування та висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним                                         і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам відповідають не в повній мірі, враховуючи наступне.
Щодо процентів за користування кредитом
ЦПК України встановлює вимоги до доказів - даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).
Докази мають бути, в тому числі, належними та допустимими (статті 77, 78 ЦПК України).
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Відповідно до частин першої, п`ятої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Позивачем на підтвердження укладення з відповідачем кредитного договору                  від 15 вересня 2008 року надано до суду копію заяви ОСОБА_1 про виявлене бажання оформити на його ім`я кредитну картку, що містить його підпис (оригінал якої на вимогу суду не надано з посиланням на те, що заява знаходиться у головному офісі м. Донецьк та доступу до нього у зв`язку із проведенням АТО та захопленням території Донецька незаконними збройними формуваннями неможливий); виписку з карткового рахунку ОСОБА_1 ; не підписані відповідачем Умови та правила надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк», довідки ПАТ КБ «ПриватБанк», роздруківки по тарифах (про зміни з 01 квітня 2014 року та з 01 квітня 2015 року),             а також фотознімки відповідача у 2008 та 2011 роках з кредитною карткою «Універсальна».
Обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Згідно з частинами першою, другою статті 207 Цивільного кодексу України (далі -            ЦК України) (у редакції станом на 15 вересня 2008 року - дату заяви) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно з частинами першою-другою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у даному випадку - ПАТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. 
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
У копії заяви ОСОБА_1 від 15 вересня 2008 року до підпису клієнта процентна ставка не зазначена. У копії заяви ОСОБА_1 у розділі 5 «Банківські послуги», що не містить підпису клієнта, базова процентна ставка за кредитом зазначена у розмірі 2,5 % в місяць на залишок заборгованості. Не містить копія заяви і строку повернення кредиту (користування ним).
Банк, пред`являючи позовні вимоги, просив, у тому числі, крім заборгованості за кредитом у розмірі 2 116,18 грн, стягнути заборгованість за процентами за користування кредитом.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, у тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором                від 15 вересня 2008 року, посилався на Тарифи Банку(не додані до позовної заяви), Умови та правила надання банківських послуг у Банку, розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/pages/70/, як невід`ємні частини спірного договору.
При цьому матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Тарифи та Умови та правила надання банківських послуг у Банку розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг Банку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, саме у зазначеному в цих документах, що додані Банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.
До правовідносин сторін неможливо застосувати правила частини першої статті               634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), неодноразово змінювалися самим Банком.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила надання банківських послуг, відсутність у заяві засвідченої обопільним підписом сторін домовленості про сплату процентів за користування кредитними коштами надані Банком Умови та правила надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин, а тому їх застосування судами першої та апеляційної інстанцій при ухваленні оскаржуваних рішень є безпідставним.
Обґрунтовуючи позов, позивач посилався й на Тарифи Банку, однак таких, підписаних відповідачем, до позову не додав та матеріали справи не містять, а надані Банком відомості щодо тарифів відповідачем також не підписані.
Отже, колегія суддів вважає, що оскільки Умови та правила надання банківських послуг у Банку та інші, надані позивачем документи, які містяться в матеріалах цієї справи, не містять підпису відповідача та не визнаються ним, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 15 вересня 2008 року шляхом підписання заяви, а тому відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами.
Зазначене відповідає і правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження                        № 14-131цс19).
Таким чином, з урахуванням встановлених ЦПК України вимог до належних та допустимих доказів і наданих Банком документів на підтвердження своїх позовних вимог, немає підстав стверджувати, що між позивачем та ОСОБА_1 15 вересня 2008 року був укладений кредитний договір на умовах, про які зазначає Банк.
Зазначення 2,5 % в місяць на залишок заборгованості в якості базової процентної ставки за кредитом у тексті копії заяви без засвідчення цього підписом клієнта не є належним підтвердженням визначення сторонами істотної умови кредитного договору та взятих на себе відповідачем зобов`язань зі сплати ним винагороди Банку за користування кредитними коштами.
Відповідно необґрунтованим є нарахування позивачем процентів за користування кредитом у доданому до його позовної заяви розрахунку заборгованості станом на  31 січня 2017 року із застосуванням ставок у розмірах 30,0 % річних, 34,80 % чи               43,20 % річних із вимогою про їх стягнення з відповідача, в тому числі оскаржуваної суми в розмірі 2 282,48 грн заборгованості за процентами за користування кредитом. 
Зазначені вимоги позову щодо стягнення процентів не можуть бути задоволені у зв`язку з їх безпідставністю через відсутність передбаченого обов`язку відповідача з їх сплати позивачу у копії заяви від 15 вересня 2008 року.
Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України (у редакції станом на дату подання касаційної скарги) підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Отже, з огляду на відсутність належних та допустимих доказів, що підтверджують погодження між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 розмірів та порядку сплати процентів за користування кредитом, необґрунтованим є нарахування позивачем заборгованості за ними. Суди попередніх інстанцій повинні були звернути на це увагу, ухвалюючи оскаржувані рішення у відповідній частині, натомість зробили неправильний, та такий, що ґрунтується на припущеннях, висновок про наявність правових підстав для стягнення на користь Банку 2 282,48 грн заборгованості за процентами за користуванням кредитом, що є підставою для їх скасування в цій частині з урахуванням статті 412 ЦПК України (у редакції станом на дату подання касаційної скарги). Таким чином, доводи касаційної скарги знайшли своє часткове підтвердження.
Щодо тіла кредиту
Незважаючи на викладене щодо змісту копії заяви, Умов та правил надання банківських послуг у Банку, що містяться в матеріалах справи, позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку ПАТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав.
Суди попередніх інстанцій дійшли висновку на підставі матеріалів справи та досліджених доказів, що відповідачем були отримані від Банка кредитні кошти шляхом отримання платіжних карток, випискою з карткового рахунку ОСОБА_1 підтверджено використання кредитного ліміту та існування заборгованості, а згідно з розрахунком позивача станом на 31 січня 2017 року заборгованість відповідача за кредитом складала 2 116,18 грн, що у сукупності свідчить про наявність кредитної заборгованості відповідача перед Банком за тілом кредиту в розмірі 2 116,18 грн, яка підлягає стягненню з відповідача. Враховуючи зазначене, доводи заявника про відсутність у копії заяви від 15 вересня 2008 року встановленої суми кредитного ліміту у відповідній графі не приймаються колегією суддів.
Доводи касаційної скарги у цій частині (зокрема щодо відсутності оригіналу заяви                               від 15 вересня 2008 року, доказів отримання відповідачем платіжних карток, первинних документів, які фіксують факти здійснення кредитних операцій, неточності оформлення розрахунку боргу Банком, відомостей про фактичне зарахування на рахунок відповідача суми кредитного ліміту в розмірі 1 700,00 грн та наступного його збільшення до 2 116,18 грн) зводяться до переоцінки доказів у справі, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України (у редакції станом на дату подання касаційної скарги) виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, а тому мають бути відхилені.
Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для її задоволення в повному обсязі, оскільки зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій.
За змістом частини першої статті 410 ЦПК України (у редакції станом на дату подання касаційної скарги) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже, зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткова перевірка чи оцінка доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права (зокрема статей 634, 638, 1046, 1048, 1055 ЦК України), судові рішення першої та апеляційної інстанцій не відповідають в повній мірі вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості та підлягають частковому скасуванню відповідно до вимог статті 412 ЦПК України (у редакції станом на дату подання касаційної скарги) з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог лише в частині стягнення з відповідача заборгованості за кредитом у сумі 2 116,18 грн, а в іншій оскаржуваній частині відповідно до вимог статті 410 ЦПК України (у редакції станом на дату подання касаційної скарги) підлягають залишенню без змін.
Щодо розподілу судових витрат та заяви про поворот виконання судового рішення
 
Статтею 416 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати.
 
Відповідно до частин першої-другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Враховуючи, що Верховний Суд зробив висновок про часткове задоволення касаційної скарги, скасування оскаржуваних рішень у відповідній частині, то розподіл судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи, підлягає зміні.
 
З огляду на висновок щодо суті касаційної скарги (розмір задоволених позовних вимог складає 7,04 % від заявлених Банком), у порядку частин першої-другої                 статті 141, підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України                ОСОБА_1 має компенсувати ПАТ КБ «ПриватБанк» понесені останнім витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви до суду першої інстанції у розмірі 112,64 грн (1 600,00 * 7,04 %).
 
При цьому ПАТ КБ «ПриватБанк» зобов`язаний сплатити на користь ОСОБА_1 судовий збір:
?     за подання відповідачем апеляційної скарги (пропорційно задоволеним позовним вимогам: 351,12 * 92,96 %) у розмірі 326,40 грн,
?     за подання відповідачем касаційної скарги (пропорційно задоволеним позовним вимогам: 468,16 * 92,96 %) у розмірі 435,20 грн,
що разом становить 761,60 грн.
 
Згідно з частиною десятою статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
 
Суд касаційної інстанції вважає за доцільне стягнути із позивача на користь ОСОБА_1 лише 648,96 грн (761,60 грн - 112,64 грн) на відшкодування судовихвитрат.
 
Відповідно до частини першої статті 444 ЦПК України суд апеляційної чи касаційної інстанції, приймаючи постанову, вирішує питання про поворот виконання, якщо, скасувавши рішення (визнавши його нечинним), він: 1) закриває провадження у справі; 2) залишає позов без розгляду; 3) відмовляє в позові повністю;                                    4) задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі.
 
Оскільки суд касаційної інстанції прийняв рішення про часткове задоволення касаційної скарги, здійснив розподіл судових витрат у порядку статті 141 ЦПК України, то заява ОСОБА_1 про поворот виконання постанови Апеляційного суду Донецької області від 10 квітня 2018 року в частині стягнення з нього суми судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 351,12 грн не відповідає вимогам статті 444 ЦПК України та не підлягає задоволенню.
 
Згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
 
Оскільки виконання рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 07 лютого 2018 року та постанови Апеляційного суду Донецької області                         від 10 квітня 2018 року було зупинено ухвалою Верховного Суду від 07 серпня            2018 року, то у зв`язку із частковим залишенням оскаржуваних судових рішень без змін необхідно поновити їх виконання.
 
Керуючись статтями 141, 400, 412, 416, 436, 444 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 07 лютого                  2018 року та постанову Апеляційного суду Донецької області від 10 квітня 2018 року в частині розгляду позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за процентами за користуванням кредитом скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення.
 
У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення з ОСОБА_1 2 282,48 грн заборгованості за процентами за користуванням кредитом відмовити.
В іншій оскаржуваній частині рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 07 лютого 2018 року та постанову Апеляційного суду Донецької області                           від 10 квітня 2018 року залишити без змін.
 
Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 648,96 грн.
 
Поновити виконання рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 07 лютого 2018 року та постанови Апеляційного суду Донецької області                   від 10 квітня 2018 року у нескасованій за результатами касаційного перегляду частині.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,               є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	О. В. Ступак    	
Судді:	І. Ю. Гулейков    	
 	А. С. Олійник    	
 	С. О. Погрібний    	
 	В. В. Яремко