КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 753/3074/17                                                                               Головуючий у суді І інстанції Коренюк А.М.
Провадження № 22-ц/824/4329/2020                                                        Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
3 червня 2020 року                                                                                  м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Ігнатченко Н.В.,
суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О., 
за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1  на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 10 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1  до ОСОБА_2 , треті особи: Головне територіальне управління юстиції у місті Києві, Сьома Київська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання недійсним заповіту та продовження строку для прийняття спадщини,
 
в с т а н о в и в:
 
У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2 , треті особи: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, Сьома Київська державна нотаріальна контора, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив: визнати недійним свідоцтво про право на спадщину у вигляді 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , видане ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати недійсним заповіт, складений    ОСОБА_3 на користь відповідача в частині спадкування 1/2 частини зазначеної квартири; продовжити йому строк для прийняття спадщини за заповітом від 17 квітня 1998 року на один місяць з моменту набрання рішенням суду законної сили, а саме для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
На обгрунтування позову зазначено, що 6 травня 1996 року батьки позивача: ОСОБА_4 та ОСОБА_3 відповідно до розпорядження ВО «Київський радіозавод» № 225 приватизували квартиру АДРЕСА_1 в рівних долях. 17 квітня 1998 року ОСОБА_4 розпорядився належною йому 1/2 частиною квартири шляхом складання заповіту на користь позивача як свого сина. ІНФОРМАЦІЯ_2 батько позивача помер, внаслідок чого відкрилась спадщина на 1/2 частину спірної квартири. Однак, про існування зазначеного заповіту позивач не знав та не звертався до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, оскільки його матір була жива, а він вважав, що саме вона являється спадкоємцем майна після смерті батька. При цьому позивач не відмовлявся від спадщини, а її фактичне неприйняття мало об'єктивну причину, а саме: незнання про існування заповіту і приховування цього факту його близькими родичами.
19 серпня 1998 року спадщина позивача за заповітом у вигляді 1/2 частини квартири була успадкована за законом його матір'ю ОСОБА_3 , яка проінформувала нотаріуса про те, що інших спадкоємців не має. Після отримання свідоцтва про право на спадщину матір повідомила позивача про те, що вона успадкувала від свого чоловіка та його батька 1/2 частину квартири й обіцяла розділити квартиру між дітьми порівну, але обіцянки не дотрималась. Так, в день отримання свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_3 склала заповіт щодо всієї квартири на користь сестри позивача - ОСОБА_2 , про що останнього було повідомлено і ця обставина значно погіршила відносини між родичами. Із кінця 1998 року по 2010 рік позивач проживав з матір`ю в спірній квартирі  АДРЕСА_1 , проте конфлікт з приводу квартири зріс ще більше й після цього він переїхав до іншого місця проживання. ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 померла, однак про факт смерті матері сестра не повідомила, про її смерть позивач дізнався лише через вісім місяців від сторонніх осіб й з підстав існування конфлікту щодо спадку позивач з відповідачем взагалі перестали спілкуватися. 
У вересні 2014 року з розмови з родичкою ОСОБА_5 позивач дізнався про існування складеного батьком на його користьзаповіту. Пропустивши строк для прийняття спадщини, позивач отримав роз'яснення нотаріуса про необхідність продовження такого строку у судовому порядку. Позивач вважає, що причини пропуску ним шестимісячного строку, встановленого законом для прийняття спадщини є поважними, адже незнання про факт існування заповіту і повна довіра близькій людині (матері), призвели до ситуації незаконного позбавлення спадкоємця права на спадкування за заповітом після смерті батька. Свідоцтво про право на спадщину на 1/2 частини вказаної квартири, видане ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 після смерті чоловіка, повинно бути визнане недійсним, так як воно отримано незаконно шляхом не повідомлення про наявність інших спадкоємців та наявність спадщини, залишеної спадкодавцем на користь позивача як сина. Відповідно заповіт, складений 19 серпня 1999 року ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 в частині 1/2 частини спірної квартири також має бути визнаний недійсним у зв`язку з тим, що спадкодавець ОСОБА_3 , незаконно успадкувавши майно, не мала права на його розпорядженням.
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 10 грудня 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати, з мотивів неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції,обставинам справи та неправильного застосування норм матеріального права, і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Як на підставу своїх вимог позивач посилається на те, що у нього були відсутні реальні можливості дізнатися про наявність заповіту батька до отримання його дублікату 19 листопада 2014 року, тому застосовуючи строки позовної давності відповідно до статті 71 ЦК УРСР 1963 року, можна дійти висновку, що строк пред`явлення позову до суду щодо обставин, про які він дізнався спливав 18 листопада 2017 року, тоді як позовна заява подана 16 лютого 2017 року. Проте, як слідує з оскаржуваного рішення, судом першої інстанції не перевірені обставини щодо часу обізнаності позивача про порушення його спадкових прав та необґрунтовано застосовано правила, передбачені статтями 71, 75 ЦК УРСР 1963 року. Зазначене свідчить про передчасність висновків суду щодо пропуску строку на звернення до суду та фактичне самоусунення від розгляду справи по суті спору.
У відзиві на апеляційну скаргу  ОСОБА_2 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги,посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції.
Як на підставу своїх заперечень відповідач зазначила, що позивачу насправді було відомо про складений на його користь заповіт, але внаслідок власної недбалості та незаінтересованості у набутті спадкового майна, він звернувся до нотаріуса дуже пізно і об`єктивних перешкод для цього у нього не було.
Відзиви інших учасників справи на апеляційну скаргу до суду не надходили.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.
За правилом частин першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено, що 6 травня 1996 року батьки сторін: ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на підставі розпорядження ВО «Київський радіозавод» № 225 отримали свідоцтво про право власності на житло - квартиру АДРЕСА_1 (дублікат видано згідно розпорядження № 595 від 3 листопада 1997 року), відповідно якого набули право спільної часткової власності по Ѕ частини зазначеної квартири кожен (а.с. 123, т. 1).
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер у віці 72 років (а.с. 9, т. 1).
За життя ОСОБА_4 склав заповіт від 17 квітня 1998 року за реєстрованим № 3с-1717, згідно з яким на випадок своєї смерті належну йому на праві власності 1/2 частину квартири  АДРЕСА_1 заповів синові - ОСОБА_1 .
Дублікат зазначеного заповіту було видано позивачу замість втраченого 19 листопада 2014 року державним нотаріусом Сьомої Київської державної нотаріальної контори Гасс В.Ю. (а.с. 13-14, т. 1).
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 19 серпня 1999 року за реєстровим № 3с-3565, спадщину ОСОБА_4 , яка відкрилась після його смерті, у вигляді 1/2 частини спірної квартири була успадкована за законом його дружиною - ОСОБА_3 (а.с. 124, т. 1).
19 серпня 1999 року, тобто в день отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті чоловіка, ОСОБА_3 склала заповіт за реєстровим № 3с-3580, яким належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 заповіла дочці - ОСОБА_2 (а.с. 121, т. 1).
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 померла у віці 81 рік (а.с. 10, 108, т. 1).
Згідно із свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 8 травня 2013 року за реєстровим № 2459, виданим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Л.Л., спадкоємцем квартири  АДРЕСА_1 , що належала померлій ОСОБА_3 , є її дочка ОСОБА_2 (а.с. 11, 142, т. 1).
Як вбачається з матеріалів справи, 26 листопада 2016 року позивач звернувся до Сьомої київської державної нотаріальної контори із заявою вх. № 1483/02-14 про видачу свідоцтва про право на спадщину на підставі заповіту його батька ОСОБА_4 від 17 квітня 1998 року, однак отримав відмову державного нотаріуса Гасс В.Ю. та роз`яснення про необхідність продовження строку прийняття спадщини (а.с. 16, т 1).
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 29 листопада 2016 року було скасовано рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28 липня 2016 року, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтв про право на спадщину, визнання недійсним заповіту та визнання права власності на спадкове майно задоволено, позовні вимоги залишено без розгляду у зв`язку із поданням 29 листопада 2016 року позивачем заяви про залишення його позову без розгляду (а.с. 17, т. 1).
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції зважаючи на спірні правовідносини, Прикінцеві та перехідні положень ЦК України 2003 року, статі 71, 75 ЦК України 1963 року, пропущений строк на звернення до суду з вимогами про визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину від 19 серпня 1999 року, визнання недійсним заповіту від 19 серпня 1999 року та продовження строку прийняття спадщини на підставі заповіту від 17 квітня 1998 року, яка відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_2 , відсутність належних та допустимих доказів про поважність причин пропуску звернення до суду з даним позовом, які не пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для позивача як спадкоємця на вчинення цих дій, - 16 лютого 2017 року, й з урахуванням його попереднього звернення до суду у 2016 році та процесуальної поведінки позивача, який був ініціатором залишення позову без розгляду, адже наявність чи відсутність заповіту не позбавляла права спадкоємця звернутися до нотаріуса у визначений законом шестимісячний строк для прийняття спадщини, навіть, якщо припустити, що він не знав про заповіт - із заявою про прийняття спадщини за законом, зважаючи визнання ним факту, що він цікавився спадком батьків, вважав за необхідне застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності й відмовити в зв`язку з цим у задоволенні позову, адже закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою відповідно до частини першої статті 80 ЦК України 1963 року для відмови у позові.
Проте колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду з огляду на наступне.
Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.
Пленум Верховного Суду України у пункті 1 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснив, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини. У разі, коли спадщина, яка відкрилась до набуття чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.
Оскільки спадщина ОСОБА_4 відкрилась у період чинності ЦК Української РСР, тобто до 1 січня 2004 року, то застосуванню підлягають норми цього Кодексу 1963, у тому числі щодо підстав спадкоємства, усунення від спадщини та прийняття спадщини.
Відповідно до статей 524, 529 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Спадкоємцями за законом першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.
Згідно із статтею 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.
Статтею 534 ЦК УРСР було передбачено, що кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом.
У статті 548 ЦК УРСР визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.
Згідно з положеннями статей 549, 554 ЦК УРСР визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. 
В разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (статті 528 і 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. Якщо спадкодавець заповідав усе своє майно призначеним ним спадкоємцям, то частка спадщини, яка належала б спадкоємцеві, який відпав, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними в рівних частках.
Відповідно до статті 553 ЦК УРСР спадкоємець за законом або за заповітом в праві був відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважалося, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини.
Отже, прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом було правом спадкоємця й залежало виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.
Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину.
За правилами частини першої статті 550 ЦК УРСР строк для прийняття спадщини, встановлений статтею 549 цього Кодексу, може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними. Спадщина може бути прийнята після закінчення зазначеного строку і без звернення до суду при наявності згоди на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину.
Цей строк може бути подовжений судом за заявою заінтересованої особи при доведеності поважності причин його пропуску. Якщо в указаний строк позивач вступив в управління або володіння спадковим майном або його частиною, суд із цих підстав вирішує питання про визнання права на спадкове майно, а не про подовження пропущеного строку.
Відповідно до роз`яснень, викладених у пунктах 3, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 червня 1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування», передбачений статтею 549 ЦК УРСР шестимісячний строк для прийняття спадщини може бути продовжений судом за заявою заінтересованої особи при доведеності поважності причин його пропуску. У разі продовження зазначеного строку суд одночасно вирішує питання про визнання за позивачем права на належне йому майно, що збереглося в натурі, або на грошові суми, коли воно реалізоване.
Поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій, які має оцінити суд з урахуванням доводів і заперечень учасників справи та її фактичних обставин.
Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні.
Незнання про смерть спадкодавця без установлення інших об`єктивних, непереборних, істотних труднощів на вчинення дій щодо прийняття спадщини не свідчить про поважність пропуску зазначеного строку.
Суд не визнає поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, вік, наявність конфліктів між спадкоємцями, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сім`єю), невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини тощо.
Ураховуючи вимоги статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
В обґрунтування поважності причин пропуску строку для прийняття спадщини, позивач посилався на те, що про існування заповіту батька він не знав та не звертався до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, оскільки його матір була жива, а він вважав, що саме вона являється спадкоємцем майна після смерті батька. При цьому позивач не відмовлявся від спадщини, а її фактичне неприйняття мало об'єктивну причину, а саме: незнання про існування заповіту і приховування цього факту його близькими родичами.
Судовим розглядом встановлено, що спадкодавець ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , а позивач як спадкоємець за заповітом звернувся до суду з даним позовом лише 16 лютого 2017 року, тобто більше ніж через 18 років після відкриття спадщини у вигляді 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .
ОСОБА_1 протягом шести місяців з дня смерті батька жодної дії на прийняття спадщини не вчинив, достеменно знав та не заперечував, що спадщину після смерті батька прийняла його мати ОСОБА_3 , особисто із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори не звертався. Зазначені обставини позивач підтвердив у позовній заяві.
Зважаючи на обізнаність про відкриття спадщини, позивач мав об`єктивну можливість дізнатися про порушення своїх прав, оскільки не був позбавлений права чи змоги звернутися до відповідних органів влади або нотаріальної контори за отриманням інформації щодо кола спадкоємців, які мають право успадкувати батькову частку у спірній квартирі.
Таким чином наведені позивачем обставини не можуть вважатися належною підставою для продовження строку для прийняття спадщини з огляду на те, що матеріали справи не містять належних і допустимих доказів, які свідчать про наявність у позивача, який був зацікавленим у прийнятті спадкового майна, труднощів для прийняття спадщини, в тому числі щодо з`ясування факту наявності заповіту батька чи зі зверненням з відповідною заявою про прийняття спадщини за законом до нотаріальної контори. 
Так званий факт приховування з боку його покійної матері та сестри (відповідача) наявності заповіту батька, складеного на його ім`я, який не знайшов свого підтвердження в ході розгляду справи, не є об`єктивними, непереборними, істотними труднощами, які перешкоджали позивачу у встановлений законом строк звернутися із заявою про прийняття спадщини у розумінні положень статті 550 ЦК УРСР.
Як зазначав позивач, після смерті батька та отримання у спадок за законом його матір`ю як дружиною померлого 1/2 частини спірної квартири у нього погіршилися відносини з родичами на підґрунті можливого розпорядження ним спадковим майном. Тобто обставини набуття у власність іншим спадкоємцем спадкового майна не могли бути приховані, зважаючи на публічність їх володіння, користування та розпорядження ним.
Колегією суддів не визнаються поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини як юридична необізнаність позивача щодо порядку прийняття спадщини, а самі по собі посилання апеляційної скарги на те, що позивач дізнався про порушення своїх прав у листопаді 2016 році, звернувшись до нотаріальної контори за видачею дубліката втраченого ним заповіту від17 квітня 1998 року, на переконання суду є недостатніми підставами для продовження пропущеного строку.
Отже, позивачем не доведені поважні причини пропуску строку для прийняття спадщини, які давали б підстави для продовження строку для прийняття спадщини понад установлений законом шестимісячний строк.
Враховуючи встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні позову за необґрунтованістю позовних вимог, а посилання позивача, що пропущений ним строк на спадкування з поважних причин та посилання на ту обставину, що від нього приховували наявність заповіту не знайшли свого підтвердження.
У позовній заяві ОСОБА_1 також зазначав про те, що в кінці 1998 року він переїхав проживати в спірну квартиру до матері, що свідчить про фактичне прийняття ним спадщини.
Відповідно до вимог статей 13, 367 ЦПК України суди першої та апеляційної інстанцій розглядають справу в межах заявлених позовних вимог.
Як вбачається з позовної заяви ОСОБА_1 , предметом позову є продовження строку для прийняття спадщини з підстав його пропуску з поважних причин.
При цьому позивач не пред`являв вимог про визнання права власності на спадкове майно на підставі статей 548, 549 ЦК УРСР, тому суд не повинен надавати оцінку цим обставинам, що передбачає з`ясування інших фактичних обставин і застосування інших норм права.
Разом з тим, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову у зв`язку із пропуском строку позовної давності, про застосування наслідків пропуску якої також заявлено відповідачем у справі.
Згідно пункту 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила ЦК України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.
Згідно зі статтею 71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.
Відповідно до статті 75 ЦК УРСР позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін.
Згідно з вимогами статті 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і переривання перебігу строків позовної давності встановлюються і статтями 78 і 79 цього Кодексу.
Відповідно до статтею 80 ЦК УРСР закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.
Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20 грудня 2007 року у за заявою № 23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).
При цьому як норма статті 76 ЦК Української РСР так і норма частини першої статті 261 ЦК України містять презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення терміну, з якого особі могло стати (стало) відомо про порушення свого права, покладається саме на позивача.
Судом встановлено, що вирішення позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання недійсним заповіту перебувають у безпосередньому зв`язку із результатом розгляду вимог про продовження строку для прийняття спадщини, оскільки лише у випадку їх задоволення позивач набуде права вимагати судового захисту своїх прав, свобод та/або інтересів як спадкоємця.
Згідно з роз`ясненнями, які викладені в пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.
Отже, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, а тому перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові у зв`язку з його необгрунтованістю. У разі встановлення судом порушеного права, але позовна давність за такими вимогами сплила, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, на які посилався позивач.
Відповідно до загальних положень про спадкування, право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, початком перебігу якого є час її відкриття.
За змістом статті 550 ЦК УРСР поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
На вимоги про продовження строку для прийняття спадщини позовна давність не розповсюджується.
Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 січня 2019 року у справі № 512/392/17-ц (провадження №  61-43446св18).
Суд першої інстанції зазначене не врахував, відмовляючи у задоволені позову з посиланням на положення статей 71, 75, 80 ЦК УРСР, тобто з підстав пропуску строку позовної давності, фактично не перевірив обґрунтованість позовних вимог, що у свою чергу є неправильним з огляду на те, що відмовляти у задоволенні позову через пропуск без поважних причин строку для звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим.
Таким чином підстав для відмови у задоволенні позову через пропуск строку позовної давності, про застосування якого також просила відповідач, немає.
За таких обставин рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову з підстав пропуску позивачем встановленого законом строку позовної давності не відповідає матеріалам справи, ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм матеріального і процесуального права, а відтак відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволені позову в зв`язку необґрунтованістю позовних вимог.
Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
У відповідності положень статей 141, 382 ЦПК України питання розподілу судових витрат в зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та переглядом у суді апеляційної інстанції не вирішується, оскільки у задоволенні позову відмовлено.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 10 грудня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1  відмовити за необґрунтованістю.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий                                                                                                  Н.В. Ігнатченко

Судді:                                                                                                             С.А. Голуб

                                                                                                                        Д.О. Таргоній