Номер провадження: 22-ц/813/5858/20 
Номер справи місцевого суду: 496/3659/19
Головуючий у першій інстанції Галич О. П.
Доповідач Громік Р. Д.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.06.2020 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого – Громіка Р.Д.,
суддів – Драгомерецького М.М., Дрішлюка А.І.,
розглянувши у спрощеному порядку без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 31 січня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів,

ВСТАНОВИВ:
18 вересня 2019 року представник позивача – адвокат Врона А.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі - відповідач) в якому просить збільшити розмір аліментів, які стягуються, відповідно до рішення Біляївського районного суду Одеської області від 17.11.2010 року по справі № 2-2370/10, та починаючи з моменту звернення до суду з даним позовом, стягувати щомісячно з ОСОБА_2 (ІПН - НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (Документ № НОМЕР_2 , виданий органом № 5127 від 13.12.2017 р., ІПН - НОМЕР_3 ), на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти в розмірі 1/4, заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття.
Позов обґрунтував тим, що 17.11.2010 року Біляївським районним судом Одеської області було винесено рішення у справі № 2-2370/10, про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на користь ОСОБА_1 , на утримання неповнолітньої доньки - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 500 грн. щомісячно, але не менше 30 % неоподаткованого мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 15.10.2010 року. В провадженні Біляївського міськрайонного ВДВС ГТУЮ в Одеській області перебуває виконавче провадження № ДВ-13/164/2013, яке було відкрито на підставі виконавчого листа № 2-2370/11 виданого 16.02.2011 року Біляївським районним судом Одеської області, про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на користь ОСОБА_1 , на утримання неповнолітньої доньки - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 500 грн. щомісячно, але не менше 30 % неоподаткованого мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 15.10.2010 року. Відповідно до розрахунку заборгованості від 17.07.2019 року, заборгованість ОСОБА_2 зі сплати аліментів, станом на 17.07.2019 року склала — 48 053 грн. (сорок вісім тисяч п`ятдесят три гривні). 30.08.2019 року з метою отримання інформації щодо працевлаштування ОСОБА_2 представником позивача був направлений адвокатський запит № 131-08/19 до Філії «ЦТС «Ліски» Акціонерного товариства «Українська залізниця». 09.09.2019 року Одеське відділенні філії «ЦТС «Ліски» АТ «Українська залізниця», направило відповідь № 0-06/95 на вище зазначений адвокатський запит, в якій було повідомлено, що ОСОБА_2 працював в Одеському відділенні філії ЦТС «Ліски» АТ «Українська залізниця» з 2014 року по червень 2019 року, на посаді машиніст крана (кранівник) 6 розряду та надано довідки про заробітну плату останнього в період з 2014-2019 р.р. Так, відповідно до довідки за 2014 рік, за 5 місяців роботи ОСОБА_2 отримав – 17890,43 грн. Так, відповідно до довідки за 2015 рік, за 12 місяців роботи ОСОБА_2 отримав – 51994,44 грн. Відповідно до довідок за 2016 рік, за 9 місяців роботи ОСОБА_2 отримав - 46 459,09 грн. Відповідно до довідки за 2017 рік, за 12 місяців роботи ОСОБА_2 отримав - 86 058,15 грн. Відповідно до довідки за 2018 рік, за 12 місяців роботи ОСОБА_2 отримав - 141 533,52 грн. Відповідно до довідки за 2019 рік, за 6 місяців роботи ОСОБА_2 отримав - 59 858,36 грн. Підсумовуючи, позивач дійшла до висновку про те, що незважаючи на отримання офіційної заробітної плати ОСОБА_2 , та її підвищення впродовж зазначених років, останній немає та не мав бажання піклуватися про свою дитину та виконувати свої батьківські обов`язки. У зв`язку з чим надані дані Одеським відділенням філії «ЦТС «Ліски» АТ «Українська залізниця» довідки, можна прослідкувати тенденцію покрашення матеріального стану ОСОБА_2 з 2014 по 2019 р.р. Виходячи з викладеного, існує необхідність зміни розміру аліментів, шляхом їх збільшення, а саме: на стягнення 1/4, заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно.
Представник відповідача, який діє в інтересах ОСОБА_2 надав до суду відзив на позов. У відзиві на позов зазначає, що у позові, позивачка посилається, що з відповідача на користь позивачки стягуються аліменти у розмірі 500 грн., але не менше ніж 30% прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку. Як підставу для збільшення аліментів в порядку ст. 192 СК України в позові зазначено покращення матеріального стану відповідача, а саме отримання ним зарплати в OB філії «ЦТС «Ліски» АТ «УЗ» в розмірі 9976,39 грн. на місяць за 2019 року до утримання податків і зборів, після утримання - близько 7000 грн. на місяць. Вказана інформація вже є неактуальною, так як з серпня 2019 року по сьогоднішній день відповідач працює машиністом крана у ТОВ «Вестт» з заробітною платою після утримання податків і зборів близько 4000 грн. на місяць. Відтак, підстава для збільшення аліментів в порядку ст. 192 СК України, а саме покращення матеріального стану відповідача, не доведена позивачем та взагалі відсутня. Навпаки, в даній ситуації присутнє погіршення матеріального становища відповідача та зміна його сімейного стану. Відповідач працює на гірше оплачуваній роботі та має на утриманні чотирьох осіб, яких зобов`язаний утримувати в силу закону. Відповідач уклав шлюб з ОСОБА_4 , у шлюбі з якою має двох дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Молодша донька не досягла віку трьох років, відтак ОСОБА_4 також перебуває на утриманні відповідача за законом. Також на утриманні відповідача в силу закону перебуває матір – інвалід. На підставі зазначеного представник відповідача просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 31 січня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із вищевказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернулась до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права.
В доводах апеляційної скарги зазначено, що ОСОБА_1 на утримання дитини отримує аліменти у розмірі не меншому ніж 30% неоподаткованого мінімуму для дитини відповідного віку, входить в розріз з чинним нормами закону на даний момент та суттєво порушує її права та інтереси; ОСОБА_2 не має бажання піклування про свою дитину та виконувати свої батьківські обов`язки.
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.
Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи.
Апеляційне провадження розглядається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.
З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 15, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлене 15 червня 2020 року.
Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.
Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції правильно були встановлені наступні обставини.
З матеріалів справи вбачається, що відповідно до свідоцтва про народження, серії НОМЕР_4 , відповідач – ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . (а.с. 6)
Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 17 листопада 2010 року з відповідача стягнено аліменти на користь позивача на утримання доньки – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 у розмірі по 500 гривень, щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до її повноліття – ІНФОРМАЦІЯ_5 , починаючи з дня подачі заяви, тобто з 15.10.2010 року. (а.с. 28)
З розрахунку заборгованості по аліментах у виконавчому провадженні № ДВ-13/164/2013 від 17.07.2019 року вбачається, що у відповідача з 01.09.2012 року по 01.07.2019 року виникла заборгованість у загальному розмірі на суму 48053 гривень. (а.с. 10)
У відповіді на адвокатський запит за вих. №06/95 від 09.09.2019р. зазначено, що ОСОБА_2 працював в Одеському відділенні філії ЦТС «Ліски» АТ «Українська залізниця» з 2014 року по червень 2019 року, на посаді машиніст крана (кранівник) 6 розряду. Відповідно до наданих довідок Одеським відділенням філії ЦТС «Ліски» АТ «Українська залізниця» відповідач отримував заробітну плату: - за 2014 рік, за 5 місяців роботи ОСОБА_2 отримав – 17890,43 грн.; - 2015 рік, за 12 місяців роботи ОСОБА_2 отримав – 51994,44 грн.; - за 2016 рік, за 9 місяців роботи ОСОБА_2 отримав - 46 459,09 грн.; - за 2017 рік, за 12 місяців роботи ОСОБА_2 отримав - 86 058,15 грн.; - за 2018 рік, за 12 місяців роботи ОСОБА_2 отримав - 141 533,52 грн.; - за 2019 рік, за 6 місяців роботи ОСОБА_2 отримав - 59 858,36 грн. (а.с. 11-15)
Відповідно до свідоцтва про шлюб, серії НОМЕР_5 , актовий запис № 101, відповідач уклав шлюб з ОСОБА_7 . Від вказаного шлюбу у відповідача народились діти: донька – ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , що підтверджується свідоцтвом про народження, серії НОМЕР_6 та син – ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , що підтверджується свідоцтвом про народження, серії НОМЕР_7 . (а.с. 47-49)
Відповідно до довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією, серії 12 ААБ № 031882, мати відповідача – ОСОБА_10 є інвалідом ІІІ групи. (а.с. 50)
Відповідно до довідки про доходи відповідач з серпня 2019 року працює машиністом крана у ТОВ «Вестт» та загальна сума доходу за період з серпня 2019 року по листопад 2019 року становить 16 695,20 гривень. (а.с. 45)
Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Положеннями ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція) передбачено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У відповідності до статті 3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Статтею 18 Конвенції передбачено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Згідно частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.
Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України.
Згідно із статтею 180 Сімейного кодексу України (далі - СК України) батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Згідно положень ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів , доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів, інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Частиною 1 статті 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Враховуючи зміст ст. ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.
Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Зокрема, до підстав визначення розміру аліментів в твердій грошовій сумі (що фактично є зміною розміру) ст. 184 СК України відносить: нерегулярний, мінливий дохід платника аліментів, одержання частини доходу в натурі та інші обставини, що мають істотне значення.
Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст.ст. 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням.
З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки).
Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст. 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст. 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).
Частиною 2 статті 182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним і достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Згідно з пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.
Вимогами ст. ст. 13, 81 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Виходячи із зазначених вимог закону, позивач зобов`язана довести зміни матеріального або сімейного стану відповідача, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них.
Однак, таких доказів позивачем суду не представлено, натомість відповідачем подано докази про те, що змінився його сімейний стан, а саме 10 травня 2015 року відповідач уклав шлюб з ОСОБА_7 , в якому у них народились діти: донька – ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та син – ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_7 . Крім того, на його утриманні знаходиться мати ОСОБА_10 , яка є інвалідом ІІІ групи та згідно довідки про доходи заробітна плата відповідача з урахуванням утриманих податків і зборів становить 4125-4223 гривень на місяць.
Таким чином, позивач належним чином не обґрунтувала запропонований нею розмір аліментів, не довела покращення матеріального стану відповідача.
Крім цього, звертаючись до суду з даним позовом, позивач просила збільшити розмір аліментів, однак її вимоги фактично зводяться до зміни способу стягнення аліментів з відповідача, який присуджено у твердій грошовій сумі на частку від доходу. Підстав для такої зміни позивачем не наведено і в судовому засіданні не встановлено.
При наявності у позивача доказів про одержання відповідачем доходів у більшому розмірі, позивач не позбавлена можливості заявити повторно вимогу про збільшення розміру аліментів або зміну порядку стягнення аліментів з відповідача.
За таких обставин, враховуючи відсутність доказів про зміну матеріального стану сторін, які б давали підстави для збільшення розміру аліментів, які сплачує відповідач, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню.
Згідно із ч. 7 ст. 141 ЦПК України якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову позивача звільненого від сплати судових витрат без задоволення, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Інші судові втрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача, згідно п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивач на момент звернення до суду була звільнена від сплати судового збору на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а у задоволенні даного позову відмовлено повністю, суд першої інстанції правильно вважав, що судовий збір слід віднести за рахунок витрат держави.
Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону, є неспроможними. 
Щодо доводів апеляційної скарги апеляційний суд зазначає наступне.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17 травня 2017 року № 2037-VIII частину другу статті 182 СК України викладено в такій редакції: «Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку».
Згідно частини другої статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
У частині першій статті 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).
Аналіз змісту статті 192 СК України свідчить, що зміна законодавцем мінімального розміру аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до статті 192 СК України.
Згідно статті 8 СК України якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами ЦК України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.
Аналіз статті 8 СК України та частини першої статті 9 ЦК України дозволяє зробити висновок, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин.
У частинах першій, другій статті 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти.
Усталеним є розуміння юридичних фактів як певних фактів реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків.
У частині третій статті 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.
Тлумачення частини третьої статті 11 ЦК України свідчить, що правові норми самі по собі не можуть створювати суб`єктивних прав та обов`язків, оскільки необхідна наявність саме юридичного факту. Зміна законодавцем мінімального розміру аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до статті 192 СК України, але є підставою для зміни мінімального розміру аліментів, зазначених у виконавчому листі у процедурі виконання та стягнення аліментів, та враховується під час визначення суми аліментів або заборгованості.
Законом України від 03 липня 2018 року № 2475-VIII частину першу статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» доповнено абзацом другим, яким передбачено, що виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України. Тобто законодавством передбачений механізм, який надає можливість забезпечити виплату аліментів у розмірі не нижче мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України навіть при наявності постановлених раніше судових рішень про стягнення аліментів у розмірі, нижчому ніж мінімальний гарантований розмір аліментів, встановлений законом на час стягнення.
Вказаний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17 (провадження № 61-51сво18) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 березня 2020 року у справі № 682/3112/18 (провадження № 14-580цс19).
Зміна законодавцем мінімального розміру аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до статті 192 СК України, а є підставою для зміни мінімального розміру аліментів, зазначених у виконавчому листі у процедурі виконання та стягнення аліментів, та враховується під час визначення суми аліментів або заборгованості, що правильно враховано судом першої інстанції при вирішенні спору.
Таким чином, питання щодо отримання ОСОБА_1 аліментів у розмірі не меншому ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку повинно вирішуватись у виконавчому провадженні шляхом звернення до відповідного виконавчого органу.
Крім того, апеляційний суд зазначає, що у відповідача ОСОБА_2 на утриманні перебуває нова родина та мати, яка є інвалідом ІІІ групи, а наявність рідних братів та сестер не є підставою для звільнення відповідача від обов`язку утримувати свою мати. 
Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Також судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Тому, на думку колегії суддів, справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.
У зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 31 січня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складено 15 червня 2020 року.

Головуючий                                                                Р.Д. Громік

Судді:                                                                М.М. Драгомерецький

                                                                        А.І. Дрішлюк