ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
______________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
Іменем України

11 березня 2020 року
м.Харків

справа № 643/2309/19
провадження № 22-ц/818/1321/20

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В. 
Суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

учасники справи:

позивач – Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг України»,
відповідачі – ОСОБА_1 , ОСОБА_2 

розглянувши у порядку ст. 369 ЦПК України в м. Харкові без повідомлення учасників справи  цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг України» до  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 про стягнення суми 3% річних за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 16 травня 2019 року, постановлене під головуванням судді Харченко А.М., в залі суду в місті Харкові, -
в с т а н о в и в:
У лютому 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг України» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення 181 042,87 грн.
Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 16 травня 2019 року позов задоволено. Стягнуто солідарно з відповідачів на користь ТОВ «ОТП Факторинг України» 3% річних в розмірі 181 042,87 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь позивача суму сплаченого судового збору в розмірі 2 715,64 грн., в рівних частках по 1 357,82 грн. з кожного.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, застосувати наслідки недотримання позивачем строків позовної давності.
Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, зазначає, що вона не була належним чином повідомлена про розгляд справи за вищевказаним позовом, що позбавило її можливості подати свої заперечення. Зазначає, що у Господарському суді Харківської області знаходиться справа про визнання банкрутом Хаммонд Натанієль Нії Амаах, який є основним боржником у справі. ТОВ «ОТП Факторинг України» заявило повний перелік своїх вимог ще на початку відкриття справи про банкрутство у 2014 році. Крім того відповідачка просила суд застосувати строки позовної давності, оскільки з 2014 року товариство знало про порушення своїх прав. ОСОБА_2 вважає, що порука у спірних правовідносинах є припиненою на підставі ст. 559 ЦК України. При цьому відповідачка не згодна з наданим позивачем розрахунком пені, вказує, що ТОВ «ОТП Факторинг України» не надано первинних документів про сплату коштів за кредитним договором; предмет застави, що був вказаний у кредитному договорі, був реалізований у справі про банкрутство; питання про кількість коштів, що надійшли на рахунок кредитора для задоволення його потреб мав вирішити Господарський суд.
Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг України» - Вельковський Станіслав Володимирович надав пояснення щодо апеляційної скарги. Зазначив, що постановою господарського суду Харківської області від 04 жовтня 2012 року фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 було визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру. Проте наразі процедура банкрутства не завершена. Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» передбачено, що незадоволені вимоги кредиторів можуть бути заявлені в порядку, встановленому цивільним законодавством України. Посилання апелянта на припинення поруки є безпідставним, оскільки основне зобов`язання за кредитним договором не припинилося, тому і підстави для припинення поруки відсутні. Також позивач вважає, що клопотання відповідачки про застосування строків позовної давності не підлягає задоволенню, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за весь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення інфляційних витрат і 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Позивачем здійснено розрахунок 3% за останні три роки, що передували зверненню до суду, тому позовні вимоги відповідають приписам ст. 625 ЦК України та заявлені в межах позовної давності. 
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Рішення Московського районного суду м. Харкова від 16 травня 2019 року ОСОБА_1 не оскаржується, тому в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача 3% річних та судового збору рішення суду судом апеляційної інстанції не переглядається. Предметом апеляційного розгляду є рішення суду лише в частині вимог до ОСОБА_2 .
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що зобов`язання за кредитним договором від 20 травня 2008 року не виконане, тому наявні підстави для солідарного стягнення з відповідачів, в тому числі і з поручителя за кредитним договором, 3% річних.
Проте такі висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Судом встановлено, що 20 травня 2008 року між ПАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_1 був укладений Кредитний договір №ML-702/927/2008, за умовами якого останній отримав у Банку кредит у розмірі 106 590 доларів США у порядку та розмірах, визначених кредитним договором строком до 20 травня 2018 року (а.с. 4 – 8).
На забезпечення виконання кредитного зобов`язання 20 травня 2008 року між банком та ОСОБА_2 був укладений договір поруки № SR-702/927/2008 за умовами якого для забезпечення виконання відповідачем зобов`язань перед позивачем по Кредитному договору, ОСОБА_2 прийняла на себе зобов`язань відповідати за повне та своєчасне виконання відповідачем (позичальником) його зобов`язань перед позивачем за Кредитним договором, в повному обсязі таких зобов`язань (п.1.1. Договору поруки) (а.с. 9).
Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором від 20.05.2008 року, який наданий позивачем, убачається, що заборгованість ОСОБА_1 станом на 13.02.2019 року становить 7 808 061,78 грн. (а.с.10).
Як на підставу позовних вимог ТОВ «ОТП Факторинг України» посилалося на те, що зобов`язання за кредитним договором від 20.05.2008 року відповідачами належним чином не виконані. У зв`язку з цим позивач просив суд стягнути з боржників 3% річних за неналежне і несвоєчасне виконання основного зобов`язання.
Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.
Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 553 ЦК України встановлено, що поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.
У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.
Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).
Обгрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, відповідачка ОСОБА_2 , зокрема зазначала, що порука у спірних правовідносинах є припиненою на підставі ст. 559 ЦК України.
Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.
За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України(в редакції, чинної станом на 20.05.2018 року), порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.
Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлено договором чи законом строк її дії, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.
Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.
Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).
Разом з тим з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).
Зі змісту кредитного договору від 20.05.2008 року убачається, що сторони погодили дату остаточного повернення кредиту – 20 травня 2018 року (а.с.4).
Пунктом 4.1. Договору поруки сторони також погодили, що цей договір набирає чинності з дати його підписання сторонами 20.05.2008 року і діє до повного виконання боргових зобов`язань за кредитним договором. Відповідальність поручителя припиняється лише після виконання боргових зобов`язань в повному обсязі.
Проте умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов`язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.
Під виконанням сторонами зобов`язання слід розуміти здійснення ними дій щодо реалізації прав і обов`язків, що випливають із зобов`язання, передбаченого договором. Отже, основне зобов`язання полягає не в змісті кредитного договору, а в реально існуючих правовідносинах, які складаються з прав та обов`язків.
Матеріали справи свідчать про те, що останній строк виконання основного зобов`язання за кредитним договором вважається таким що настав з 20 травня 2018 року, тому саме з цієї дати рахується початок шестимісячного строку дії поруки.
При цьому належних та допустимих доказів того, що ТОВ «ОТП Факторинг України» протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання пред`являло вимоги до поручителя ОСОБА_2 , - позивачем суду не надано. 
Порука у спірних правовідносинах припинена з 20.11.2018 року.
Оскільки порука ОСОБА_2 припинена, станом на лютий 2019 року (день подачі позову) у неї не виникло обов`язку по сплаті заборгованості за кредитним договором від 20.05.2008 року; у зв`язку з чим не виникло і обов`язку по сплаті 3% річних за неналежне виконання вказаного кредитного зобов`язання.
Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та помилково дійшов висновку про наявність підстав для солідарного стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача 3% річних.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в цій частині слід скасувати та у задоволенні позову в частині солідарного стягнення з ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг України» 3% річних та судового збору слід відмовити.
Посилання ТОВ «ОТП Факторинг України» на те, що порука у спірних правовідносинах не є припиненою, оскільки основне зобов`язання за кредитним договором не припинилося, тому і підстави для припинення поруки відсутні, - спростовуються вимогами закону та фактичними обставинами справи.
Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Частиною 1, 3 ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.
Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб та юридичних осіб у спосіб, визначений законами України, але в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. 
Доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції в частині солідарного стягнення з ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг України» 3% річних.
При цьому посилання відповідачки на те, що справа за вказаним позовом розглянута за її відсутності, - не приймаються колегією суддів, оскільки відповідно до вимог ч.5 ст. 279 ЦПК України, справа розглянута у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (а.с.35).
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
З урахуванням вказаного, апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з позивача на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги у розмірі 4 073,46 грн. ( а.с. 63).
Керуючись ст. 367, 369, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 – задовольнити частково.
Рішення Московського районного суду м. Харкова від 16 травня 2019 року в частині солідарного стягнення з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг України» 3% річних та судового збору – скасувати, у задоволенні позову в цій частині – відмовити.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг України» на користь ОСОБА_2 судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги у розмірі 4 073,46 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і, в силу п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді:                                                                   С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук