КИЇВСЬКИЙ   АПЕЛЯЦІЙНИЙ   СУД
      
єдиний унікальний номер справи 756/6109/18
номер апеляційного провадження: 22-ц/824/179/2020
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М                        У К Р А Ї Н И
 
            25 травня  2020 року Київський апеляційний суд  у складі колегії суддів:
                        судді-доповідача        -          Білич І.М.
                        суддів                          -          Іванченко М.М., Музичко С.Г.                              
                        
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - Крилової Олени Леонідівни на  заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 20 вересня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Оболонського районного суду м. Києва Шевчук А.В.
            у цивільній справі №756/ 6109/18 за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості.
                                                в с т а н о в и л а  :
 
            У травні 2018 року позивач звернувся  з позовом про стягнення кредитної заборгованості та просив ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача заборгованість за кредитним картковим договором №б/н від 30.08. 2010 року у загальній сумі 11 667,25 гривень, що складається із заборгованості: за тілом кредиту 916, 32 гривни; за відсотками 1410, 76 гривень;   пені - 8308, 40 гривень; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 гривень - штраф ( фіксована частина), 531, 77 гривень - штраф ( процентна складова). 
Обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що 30.08.2010 року  між сторонами укладено кредитний картковий договір  у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку на суму 2000 грн.
Згідно доводів позивача, ОСОБА_1 підтвердив свою згоду на те, що підписана ним  заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг у «Приватбанку», «Правилами користування платіжною карткою»  та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, складає між сторонами договір, що підтверджується підписом відповідача   у його  заяві  про видачу  карткового кредиту.
 
 Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 20 вересня 2019 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк „ПриватБанк" заборгованість за кредитним договором б/н від 30.08.2010 року у розмірі 916, 32 та понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі  2, 29 гривень. 
У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
 
Не погодившись з рішенням, позивач АТ КБ «Приватбанк» подав апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої ставить питання про скасування  рішення в частині відхилених позовних вимог про стягнення процентів за користування кредитом  пені та штрафів, та постановлення в цій  частині нового рішення про задоволення позову.
Відзив на апеляційну скаргу подано не було.
На підставі ч. 13 ст. 7 та ст. 369 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без проведення судового засідання та повідомлення учасників процесу про розгляд справи. 
Заслухавши доповідь  судді - доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення без змін  заочного рішення суду першої інстанції  виходячи з наступного.
 
Як слідує з матеріалів справи, звертаючись до суду з цим позовом, АТ «КБ «Приватбанк» надав суду копію Анкети-заяви  від 30.08.2010 року про приєднання до «Умов і Правил надання банківських послуг у «Приватбанку», підписану сторонами,         відповідно до змісту якої слідує, що між АТ «КБ «Приватбанк» та заявником ОСОБА_1 укладено кредитний картковий договір, за яким  позичальник отримав у банку платіжну картку із встановленням кредитного ліміту у розмірі 2 000 грн.
    
Судом першої інстанції об`єктивно встановлено, що в документах, які зазначені в Анкеті-заяві, тобто, в «Умовах та Правилах надання банківських послуг у «Приватбанку», «Тарифах банку», «Пам`ятці клієнта банку», які визначають такі істотні умови договору, як розмір відсотків, штрафи, пеню, комісійні платежі, термін дії договору, а також строки платежів по кредиту (тіла кредиту та відсотків) - підпис позичальника відсутній.  
З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 15 квітня 2018р. у відповідача наявна заборгованість за кредитним договором, яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 916грн 32коп., за відсотками за користування кредитом у розмірі 1 410грн 76коп., за пенею у сумі 8 308грн 40коп., а також штрафів у розмірі 500грн (фіксована частина) та 531грн 77коп. (процентна складова).
 
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів, що сторонами погоджені істотні умови кредитного договору, однак поверненню банку підлягає сума, яка фактично була отримана відповідачем та не повернута.
Рішення суду в цій частині не оскаржується, а відтак не є предметом апеляційної перевірки відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України.
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення процентів, суд першої інстанції виходив з того, що сторонами не були узгоджені істотні умови кредитного договору, а саме сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту. Вказуючи при цьому, що надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору - виходячи  з правової позиції сформульованої Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 року ( справа № 342/180/17). Зазначаючи, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.
 
Так, відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.
Згідно ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Частиною 1 ст. 207 ЦК України, редакція якої діяла на момент укладення договору, передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч.1ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.
Згідно із частиною третьою цієї статті фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.
На підтвердження заявлених позовних вимог позивач надав суду анкету-заяву, підписану відповідачем, про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанк» від 30.08.2010 року, умови та правила надання банківських послуг, витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», а також розрахунок заборгованості.
У анкеті-заяві, яка підписана ОСОБА_1 , не зазначена процентна ставка за користування кредитом, яку погодили сторони кредитного договору, а також не зазначений вид платіжної картки, яку видано відповідачу та строк її дії.
Відповідно до п. 2.1.1.2.1 Умов та правил надання банківських послуг для надання послуг банк видає клієнту картку, її вид зазначений у пам`ятці клієнта/ довідці про умови кредитування і заяві, підписанням якої клієнт і банк укладають договір про надання банківських послуг. Датою укладання договору є дата отримання картки, вказана у заяві.
Позивачем суду першої інстанції не була надана ні пам`ятка клієнта, ні довідка про умови кредитування, ні інші докази, з яких можна встановити, яку саме картку було отримано відповідачем.
В наданому позивачем витягу з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» зазначені декілька видів тарифів, які містять різні умови та відсоткові ставки за користування кредитним коштами.
Колегія суддів вважає, що сам по собі розрахунок заборгованості без надання доказів про те, які умови кредитування, зокрема розмір процентної ставки за користування кредитними коштами, досягнуто між сторонами на час укладення договору, не дозволяють перевірити правильність такого розрахунку та визначити розмір заборгованості.
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Враховуючи вищевикладені обставини, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції щодо ненадання позивачем доказів погодження сторонами при укладенні договору розміру відсоткової ставки за кредитом правомірними та такими, що  відповідають матеріалам справи.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за  пенею і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами, посилаючись на «Умови та Правила надання банківських послуг у «Приватбанку».
Судом першої інстанції об`єктивно встановлено, що в документах, які зазначені в Анкеті-заяві, тобто, в «Умовах та Правилах надання банківських послуг у «Приватбанку», «Тарифах банку», «Пам`ятці клієнта банку», які визначають такі істотні умови договору, як розмір відсотків, штрафи, пеню, комісійні платежі, термін дії договору, а також строки платежів по кредиту (тіла кредиту та відсотків) - підпис позичальника відсутній.  
Відтак у частині позовних вимог про стягнення пені та штрафів суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у позові з вище викладених мотивів, оскільки будь-яких зобов`язань у  позичальника перед банком в цій частині не виникло.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги в частині відмови у стягненні пені та штрафу, суд вважає за необхідне зазначити.
Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України).  Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст. 549 ЦК України).
За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.
Пунктом 2.1.1.12.6.1. Правил користування кредитною карткою визначено, що у разі виникнення прострочених зобов`язань на суму від 100грн, клієнт сплачує банку пеню.
Пунктом 2.1.1.7.6 Правил встановлено, що у разі порушення позичальником строків платежів по будь-якому із грошових зобов`язань, передбачених договором, більш аніж на 30 днів, останній зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту з урахуванням нарахованих і прострочених відсотків та комісій.
Враховуючи вищевикладене та відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст.61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.
Отже, застосування окрім штрафу як виду неустойки, визначеного Умовами, ще й пені є необґрунтованим, оскільки їх одночасне стягнення призводить до подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, що прямо заборонено Конституцією України та чинним цивільним законодавством.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року по справі № 6-2003цс15.
Таким чином, вимоги позивача про одночасне стягнення пені та штрафу не ґрунтуються на нормах матеріального права та є неправомірним.
 
Надана до апеляційної скарга виписка по рахунку відповідача не приймається колегією суддів, як новий доказ у підтвердження позовних вимог,  виходячи з того, що згідно з ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до положень ст. 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Звертаючись до суду з клопотанням про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, позивач був обізнаний, що зобов`язаний надати всі наявні у нього докази разом із позовною заявою.
За правилами ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Позивачем у апеляційній скарзі не зазначено, з яких підстав ним не було надано суду першої інстанції виписки про рух коштів за карткою, виданою відповідачу, тому колегія суддів не вбачає правових підстав для прийняття вказаного документу, як доказу.
 
Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом основоположних норм банківського кредитування  (приписи ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та ст. 1048 ЦК України) а відтак, загрозу фінансовій стабільність банку, який є системною державною фінансовою інституцією, на думку колегії суддів, не стосуються предмету доказування в даній справі та не впливають на правильність і законність висновків суду першої інстанції.
 
Не грунтуються на нормах діючого законодавства і доводи апеляційної скарги в частині того, що рішення ухвалено з грубим порушенням норм матеріального і процесуального права, є необґрунтованим, безпідставним,  незаконним, а допущені суддею  суду першої інстанції істотні порушення норм процесуального права під час здійснення правосуддя є підставою для притягнення судді  до дисциплінарної відповідальності відповідно до ч. 1 ( пп..а п1) ст. 106 Закону України" Про судоустрій і статус суддів ". Так як,  суд апеляційної інстанції за результатами  розгляду апеляційної скарги  не наділений повноваженнями щодо вирішення питання притягнення судді до дисциплінарної відповідальності - ст. 374 ЦПК України.
 
Не можуть бути підставою для скасування судового рішення і доводи апеляційної скарги в частині того, що  суд першої інстанції не маючи обґрунтованих заперечень відповідача та відповідних доказів проти вимог позивача безпідставно послався на висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 року справа № 342/180/17.
Колегія суддів вважає, що  позовна заява та додатки до неї не містять ( містили) даних про досягнення сторонами згоди щодо істотних умов кредитного договору, зокрема в частині розміру процентної ставки за користування кредитними коштами та штрафних санкцій. Що в свою чергу, при отриманні відповідачем  зазначених документів не створювало для  останнього ( відповідача) обов`язку в установленому законом порядку оспорювати розміри та розрахунки наведені банком.
 
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що заочне рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування з доводів викладених у апеляційній скарзі нема.
 
Керуючись ст.ст. 7, 368, 374, 375, 381-384,387 ЦПК України, колегія суддів,-
 
п о с т а н о в и л а :
 
Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - Крилової  Олени Леонідівни залишити без задоволення
Заочне  рішення  Оболонського районного суду м. Києва від 20 вересня 2019 року залишити без змін.       
                     
Постанова набирає чинності з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не піддлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч.3 ст. 389 ЦПК України шляхом подачі  касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 
 
Суддя-доповідач:

Судді