ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2020 року	Львів	Справа № 607/26954/19 пров. № А/857/1273/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,
суддів Пліша М.А., Ільчишин Н.В.
за участі секретаря судового засідання Хітрень О.Ю.
позивач: не з`явився 
відповідач: не з`явився 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 грудня 2019 року у справі № 607/26954/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Тернопільській області Департаменту патрульної поліції про скасування постанови,-

суддя в 1-й інстанції – Вийванка О.М.,
час ухвалення рішення – не зазначено,
місце ухвалення рішення – м. Тернопіль,
дата складання повного тексту рішення –18.12.2019,-

                                                В С Т А Н О В И В:

18 листопада 2019 року позивач - ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до відповідача - Управління патрульної поліції в Тернопільській області Департаменту патрульної поліції та просив скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ДП18 №650383 від 09 листопада 2019 року, якою його притягнуто до відповідальності та провадження у справі - закрити.
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що розгляд справи був здійснений на місці, без підготовки та не було надано йому часу для звернення за правовою допомогою, подання документів, які характеризують особу, інших доказів по справі, чим було порушено його права і призвело до того, що при винесенні постанови не враховано особу правопорушника, матеріальний стан та обставини, які слід врахувати. Звертає увагу, що його права при такому розгляді справи грубо порушено. Зокрема зазначає, що інспектор зупинив його за рух на мопеді без мотошолома, однак виніс постанову за забруднення проїзної частини та смуги відведення автомобільних доріг. Вважає винесену постанову незаконною, та такою, що підлягає скасуванню, а провадження у справі закриттю, оскільки вона винесена безпідставно, необґрунтовано, незаконно та не відповідає фактичним обставинам справи.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області  від 18 грудня 2019 року в адміністративному позові відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач - ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи. Просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 грудня 2019 року та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що пункт 2.3. «г» ПДР України передбачає, що для забезпечення дорожнього руху водій зобов`язаний не забруднювати проїзну частину та смугу відведення автомобільних доріг. Таким чином вважає, що суть викладеного вчиненого ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст.121 КУпАП, не відповідає пункту ПДР України за правопорушення якого його притягнуто до адміністративної відповідальності. Також звертає увагу на те, що йому не зрозуміло, яким чином працівники поліції ідентифікували, що транспортний засіб, яким він керував належить саме до мопедів і механічних транспортних засобів, для керування яким необхідно отримати посвідчення водія і якої саме категорії, не зазначено технічні характеристики вказаного транспортного засобу. Наведене в судовому рішенні твердження про необхідність категорії саме А1 вважає лише припущенням, яке не підтверджується доказами. Таким чином вважає, що у справі відсутні будь-які достовірні, належні та допустимі докази вчинення ОСОБА_1 адміністративних правопорушень, а тому в його діях відсутній склад адміністративних правопорушень.

Від відповідача відзив на апеляційну скаргу не надходив, що не перешкоджає її розгляду по суті.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно частини 4 статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю - доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції встановлено, матеріалами справи підтверджено, що 09 листопада 2019 року поліцейським роти №1 батальону УПП в Тернопільській області ДПП сержантом поліції Шуляком М.В. щодо ОСОБА_1 винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ДП18 №650383 та притягнуто до адміністративної відповідальності у виді штрафу в розмірі 510,00 грн. відповідно до санкції ч. 2 ст. 126 КУпАП.
З вказаної постанови вбачається, що громадянин ОСОБА_1 09 листопада 2019 року о 18 год. 47 хв. керуючи транспортним засобом марки «НОNDA DІО» в місті Тернопіль по вулиці Руська, 15 водій під час руху на мопеді не мав мотошолома, а в ході перевірки не отримував посвідчення водія відповідної категорії, чим порушив п. 2.3 «г» та 2.1 «а» ПДР України та скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч.2 ст.126 КУпАП та ч.5 ст.121 КУпАП.
Вважаючи постанову протиправною та такою, що винесена без достатнього з`ясування всіх обставин справи та з порушенням норм чинного законодавства, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що прийняте рішення про притягнення позивача до адміністративної відповідальності є обґрунтованим, правомірним та законним, оскільки при розгляді справи відповідачем були з`ясовані і доведені обставини, які свідчать, що в діях позивача є ознаки проступку, за який законом встановлено адміністративну відповідальність, оскільки позивач керував мопедом без використання мотошолому та не мав при собі посвідчення водія відповідної категорії.

Такий висновок суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідає нормам матеріального та процесуального права та фактичним обставинам справи і є правильним, законним та обґрунтованим, виходячи з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Згідно з статтею 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.
Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух» від 30 червня 1993 року № 3353, встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (із змінами та доповненнями, далі - ПДР).

На підставі ст. 14 ЗУ «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані: знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху; створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам; виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.
Відповідно до п. 2.1 «а» ПДР України, водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі: посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.
Згідно п. 2.3 «г» ПДР України, для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний під час руху на мотоциклі і мопеді бути в застебнутому мотошоломі і не перевозити пасажирів без застебнутих мотошоломів.
Відповідно до ч. 5 ст. 121 КУпАП, порушення правил користування ременями безпеки або мотошоломами - тягне за собою накладення штрафу в розмірі трьох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Згідно ч. 2 ст. 126 КУпАП керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Відповідно до ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням ПДР його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.
Відповідно до положень ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.
У відповідності до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно ч.1 ст.76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до ч. 2 ст. 36 КУпАП України, якщо особа вчинила кілька адміністративних правопорушень, справи про які одночасно розглядаються одним і тим же органом (посадовою особою), стягнення накладається в межах санкції, встановленої за більш серйозне правопорушення з числа вчинених. До основного стягнення в цьому разі може бути приєднано одне з додаткових стягнень, передбачених статтями про відповідальність за будь-яке з вчинених правопорушень.
Як вбачається зі змісту оскаржуваної постанови, позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушень, передбачених ч.2 ст.126 КУпАП та ч.5 ст.121 КУпАП. та накладено стягнення на позивача в розмірі 510 гривень, відповідно до санкції ч. 2ст. 126 КУпАП.

Колегією суддів оглянуто та досліджено відеозаписи з автомобільного відеореєстратора поліцейських та камери нагрудного реєстратора поліцейського, що знаходиться на цифровому носії інформації DVD-R та міститься в матеріалах справи (а.с.7), з якого вбачається, що по вулиці Руській у місті Тернополі позивач їхав на мопеді без використання мотошолома та з відсутнім державним номерним знаком та був зупинений інспектором, який роз`яснив причину його зупинки. Інспектором було виявлено відсутність у позивача посвідчення водія відповідної категорії. Крім того, під час розмови з патрульним поліції позивач погоджувався з даними адміністративними правопорушеннями і просив обмежитись усним попередженням.
Таким чином, колегія суддів вважає, що відповідачем надано належні докази для підтвердження факту вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбачених ч.2 ст.126 КУпАП та ч.5 ст.121 КУпАП.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що працівником поліції при розгляді справи про адміністративне правопорушення були дотримані усі вимоги передбачені КУпАП, зокрема, щодо заслухання пояснень та роз`яснення прав, такий факт стверджується цифровим носієм інформації DVD-R, чим спростовуються доводи позивача в цій частині.
Відтак, колегія суддів вважає, що дії позивача слід розцінювати, як уникнення від відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення.

Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем доведено факт вчинення позивачем ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП що підтверджується відеозаписом з автомобільного відеореєстратора поліцейських та камери нагрудного реєстратора поліцейського, що знаходиться на цифровому носії інформації DVD-R, який знаходиться в матеріалах справи, таким чином постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ДП18 №650383 від 09 листопада 2019 року винесена в межах норм чинного законодавства, а тому є правомірною. 
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції з вищенаведених мотивів.

Відповідно до ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.
У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
З огляду на викладене, враховуючи положення ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судові витрати розподілу не підлягають, оскільки у даній категорії справ учасники звільняються від їх оплати.

Керуючись, ч. 4 ст. 229, ст. ст. 243, 271, 272, 286, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,-
                                              П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 грудня 2019 року у справі №607/26954/19 - – без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення.
Постанова є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає. (стаття 272 КАС).

Головуючий суддя	 	Н. М. Судова-Хомюк 	
судді	 	М. А. Пліш 	
 	 	Н. В. Ільчишин