ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2020 року	Львів	Справа № 460/1782/19 пров. № А/857/2193/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 

головуючого судді                    Кузьмича С. М.,
суддів                                        Улицького В.З., Шавеля Р.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 03 січня 2020 року (ухвалене головуючим – суддею Комшелюк Т.О. у м. Рівне) у справі № 460/1782/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій,

                                                          ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідача про визнання протиправними дій відповідача щодо відмови позивачу в призначенні позивачу пенсі на підставі Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 № 3723-XII та зобов`язання відповідача призначити позивачу таку пенсію з моменту звернення до відповідача із заявою про її призначення – 10.06.2019.
В обґрунтування позовних вимог вказує на те, що з 28.05.2012 він отримує пенсію за віком, призначену на пільгових умовах, а саме: на роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України. 10.06.2019 позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії державного службовця, оскільки згідно з записами в його трудовій книжці стаж державної служби становить 3 роки 1 місяць 29 днів, а стаж служби в органах місцевого самоврядування – 12 років 5 місяців 19 днів. Однак, відповідач відмовив позивачу в призначенні пенсії державного службовця мотивуючи це тим, що станом на 1 травня 2016 року стаж державної служби позивача становив менше 20 років. Позивач не погоджується з таким рішенням відповідача, позаяк, правовідносини по пенсійному забезпеченню виникають не в момент звернення за призначенням пенсії, а в момент виникнення права на її призначення. Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом України у постанові від 06.02.2012 в справі № 21-322а11, яка, на переконання позивача, в повному обсязі спростовує доводи відповідача щодо відсутності підстав для призначення йому пенсії державного службовця. З наведених підстав, позивач просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 03.01.2020 в задоволенні адміністративного позову відмовлено. 
Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи підтверджується наявність у позивача станом на 01.05.2016 стажу державної служби на рівні 15 років 7 місяців 19 днів, до якого входять періоди трудової діяльності з 05.05.1998 по 23.12.2013, чого недостатньо для призначення пенсії за віком як державному службовцю на умовах, визначених п. 12 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889 та статтею 37 Закону № 3723.
Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив позивач, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.
Зокрема в апеляційні скарзі зазначає, що при переведенні з пенсії призначеної згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення» на пенсію відповідно до Закону України № 1058-1У показник заробітної плати має враховуватися за три календарні роки, що передують року призначення нового виду пенсії.
Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження, колегія суддів, керуючись п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції — без змін, з наступних підстав.
З матеріалів справи слідує, що з 28.05.2012 позивач отримує пенсію за віком, призначену відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне забезпечення» на пільгових умовах, а саме: за стаж роботи із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України. Вказане не заперечується учасниками справи згідно зі змістом заяв по суті.
10.06.2019 позивач звернувся до відповідача із заяво про призначення пенсії за віком як державному службовцю у відповідності до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 № 3723-XII.
Листом від 09.07.2019 за № П-590/07.1-59 відповідач повідомив позивачу про відсутність підстав для призначення йому пенсії за віком як державному службовцю. Таке рішення відповідач обґрунтовував тим, що з урахуванням приписів пунктів 10 і 12 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII для призначення пенсії на умовах статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 № 3723-XII позивачу необхідно станом на 01.05.2016 року мати стаж державної служби не менше 20 років. Разом з тим, згідно з записами в трудовій книжці позивача станом на 01.05.2016 року його стаж державної служби становить 3 роки 1 місяць 29 днів, а стаж служби в органах місцевого самоврядування – 12 років 5 місяців 19 днів.
Позивач вважаючи такі дії відповідача протиправними звернувся до суду з відповідними позовними вимогами.
Проаналізувавши матеріали справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про правильне застосування норм матеріального та процесуального права та повне з`ясування обставин справи судом першої інстанції з огляду на наступне.
Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Предметом спору у даній справі є оцінка наявності у позивача стажу роботи на державній службі та стажу, що може бути прирівняний до стажу державного службовця, необхідного для призначення пенсії державного службовця, 
Згідно із ст. 1 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» від 07.06.2001 за № 2493-III (далі - Закон України № 2493-III) служба в органах місцевого самоврядування - це професійна, на постійній основі діяльність громадян України, які займають посади в органах місцевого самоврядування, що спрямована на реалізацію територіальною громадою свого права на місцеве самоврядування та окремих повноважень органів виконавчої влади, наданих законом.
Положення статей 2, 3 Закону України № 2493-III визначають, що посадовою особою місцевого самоврядування є особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження щодо здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету. Посадами в органах місцевого самоврядування є: виборні посади, на які особи обираються на місцевих виборах; виборні посади, на які особи обираються або затверджуються відповідною радою; посади, на які особи призначаються сільським, селищним, міським головою, головою районної, районної у місті, обласної ради на конкурсній основі чи за іншою процедурою, передбаченою законодавством України.
Відповідно до ч. 7 ст. 21 Закону України № 2493-III (в редакції станом на 01.05.2016) пенсійне забезпечення посадових осіб місцевого самоврядування, які мають стаж служби в органах місцевого самоврядування та/або державної служби не менше 10 років, здійснюється у порядку, визначеному законодавством України про державну службу.
Пенсійне забезпечення державних службовців станом до 01.05.2016 регулювалося Законом України «Про державну службу» від 16.12.1993 за № 3723-XII (далі - Закон України № 3723 - ХІІ).
Водночас, з 01.05.2016 набрав чинності Закон України «Про державну службу» від 10.12.2015 за № 889-VIII(далі - Закон України № 889-VІІІ), відповідно до статті 90 якого встановлено, що пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Згідно із пунктом 10 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України № 889-VІІІ державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 № 3723-XII (далі - Закон Ккраїни № 3723-XII) у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Згідно із п. 11 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України № 889-VІІІ Перелік посад державної служби, які займали особи з числа колишніх державних службовців, що належать до певної категорії посад, передбачених цим Законом, визначається Кабінетом Міністрів України.
Пункт 12 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України № 889-VІІІ визначає, що для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» (Відомості Верховної Ради України 1993, № 52, ст. 490 із наступними змінами) та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу» (Відомості Верховної Ради України, 1993, № 52, ст. 490 із наступними змінами) у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Так, згідно з ч. 1 ст. 37 Закону України № 3723-XII на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченому абзацом 1 частини першої статті 28 Закону України № 1058-IV, у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.
Таким чином, Прикінцевими та перехідними положеннями Закону України № 889-VIII передбачено, що за наявності у особи станом на 01.05.2016 стажу державної служби не менше 20 років, така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону України № 3723-XII.
Відповідно до п. 6 Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 229 від 25.03.2016 , стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності Законом обчислюється відповідно до пункту 8 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 10.12.2015 № 889-VIII «Про державну службу».
Відповідно до п. 8 розділу Прикінцеві та перехідні положення Закону України № 889-VІІІ стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.
Отже, суд першої інстанції правильно керувався Порядком обчислення стажу державної служби, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1994 за № 283 (далі - Порядок № 283).
Так, абзацом 13 п. 2 Порядку № 283 передбачено, що до стажу державної служби зараховується робота (служба), зокрема: на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених статтею 14 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування", а також на інших посадах, не зазначених у цій статті, віднесених Кабінетом Міністрів України до відповідної категорії посад в органах місцевого самоврядування.
Згідно п .4 Порядку № 283 обчислення стажу державної служби до стажу державної служби зараховуються, зокрема, час перебування на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування».
Посади, які обіймала позивач за час роботи в органах місцевого самоврядування, відносяться до посад, визначених ст. 14 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування».
Статтею 14 цього Закону визначено, що в органах місцевого самоврядування встановлюються такі категорії посад: п`ята категорія – у тому числі посади заступників міських (міст районного значення), сільських, селищних голів з питань діяльності виконавчих органів ради.
Записами в трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 підтверджуються наступні обставини щодо його перебування на посадах органів місцевого самоврядування:

1) 04.05.1998 позивач призначений на посаду заступника голови Здолбунівського міськвиконкому;

2) 04.07.2001 згідно з Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування» позивач прийняв Присягу (стаття 11), присвоєний 11 ранг посадової особи місцевого самоврядування (стаття 15);

3) 16.04.2002 позивач затверджений заступником Здолбунівського міського голови;

4) 23.02.2005 позивачу присвоєний 9 ранг посадової особи органу місцевого самоврядування (стаття 15);

5) 05.05.2006 позивач затверджений заступником Здолбунівського міського голови;

6) 11.11.2010 позивач затверджений заступником голови міста Здолбунів з питань діяльності виконавчих органів ради;

7) 23.12.2013 позивач звільнений з посади заступника голови міста Здолбунів з питань діяльності виконавчих органів ради за власним бажанням.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що враховуючи приписи розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 889, Закону України № 2493 та Порядку № 283, періоди перебування позивача на посадах заступника голови Здолбунівського місьвиконкому у період з 04.07.2001 по 15.04.2002, заступником Здолбунівського міського голови з 16.04.2002 по 10.11.2010 та заступника голови міста Здолбунів з питань діяльності виконавчих органів ради з 11.11.2010 по 23.12.2013 мають бути зараховані останньому до стажу державної служби.

Відтак, матеріалами справи підтверджується наявність у позивача станом на 01.05.2016 стажу державної служби на рівні 15 років 7 місяців 19 днів.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що періоди роботи позивача на посадах органу місцевого самоврядування, з 05.05.1998 по 23.12.2013 підлягають зарахуванню до стажу державної служби, що свідчить про те, що стаж роботи позивача на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, на день набрання чинності Законом України № 889-VIII становить менше 20 років та не дає права на призначення пенсії на підставі Закону України «Про державну службу».

Крім цього, згідно із ч. 2 ст. 6 КАС України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду — без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.

Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

                                                    ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 03 січня 2020 року у справі № 460/1782/19– без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	С. М. Кузьмич 	
судді	 	В. З. Улицький 	
 	 	Р. М. Шавель  	
Повне судове рішення складено