ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2020 року	Львів	Справа № 1.380.2019.001436 пров. № 857/13342/19	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі: 
          головуючого судді Довгополова О.М., 
          суддів Пліша М.А., Святецького В.В., 
з участю секретаря судового засідання Марцинковської О.М., 
позивача ОСОБА_1 , 
представника відповідача Кісіля Р.Л., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Львівській області про визнання протиправною та скасування вимоги, - 

суддя (судді) в суді першої інстанції – ОСОБА_2 , 
час ухвалення рішення – 12:04:39, 
місце ухвалення рішення – м. Львів, 
дата складання повного тексту рішення – 03.11.2019 року,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління ДФС у Львівській області, в якому просив визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 13.11.2018 року № Ф-3222-58. 
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2019 року позов задоволено. 
Рішення мотивоване тим, що оскаржена вимога відповідача про сплату ОСОБА_1 недоїмки зі сплати єдиного внеску є незаконною та необґрунтованою, оскільки винесена недобросовісно та нерозсудливо, отже, не відповідає критеріям, визначеним ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, тому її слід скасувати як протиправну. 
Рішення в апеляційному порядку оскаржив відповідач. Вважає, що воно ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, суд неповно з`ясував обставини, що мали значення для вирішення справи і висновки суду не відповідають обставинам справи. Просить скасувати рішення і ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити. 
На обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що відповідно до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» ОСОБА_1 зобов`язаний сплачувати до державного бюджету зобов`язання зі сплати єдиного внеску, навіть, якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) від підприємницької діяльності у звітному періоді, а також незважаючи на те, що він перебував у такому періоді у трудових відносинах і за нього як за найманого працівника єдиний внесок сплачував роботодавець. Однак позивач не здійснював плату відповідних сум з єдиного внеску, у зв`язку із чим податковим органом сформована вимога про сплату недоїмки. Крім того, у позивача відсутні пільги щодо сплати єдиного внеску, встановлені ч. 4 ст. 4 вказаного Закону. Відповідач посилається на те, що згідно з даними АІС «Податковий блок» позивач перебуває на податковому обліку з 21.06.1999 року. Від державного реєстратора не надходило відомостей про державну реєстрацію припинення ОСОБА_1 підприємницької діяльності. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представника відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
13.11.2018 року Головне управління Державної фіскальної служби України у Львівській області винесло вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-3222-58, якою ОСОБА_1 зобов`язано сплатити єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 15819,54 грн. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність оскарженої вимоги, зважаючи на таке. 
Відповідно до п. п. 2, 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 року № 2464-VI (далі – Закон № 2464-VI) єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування – це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування; застрахована особа – це фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. 
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є, зокрема, фізичні особи - підприємці, в тому числі й ті, які обрали спрощену систему оподаткування. 
Колегія суддів вважає, що визначення наявності у особи статусу фізичної-особи підприємця має першочергове значення для вирішення питання щодо наявності обов`язку сплати єдиного внеску.
В цьому контексті колегія суддів враховує таке. 
01.07.2004 року набув чинності Закон України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» від 15.05.2003 року № 755-IV, який у подальшому змінив назву на Закон України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» (далі – Закон № 755-IV). 
Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону № 755-IV державна реєстрація юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців – це засвідчення факту створення або припинення юридичної особи, засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, а також вчинення інших реєстраційних дій, які передбачені цим Законом, шляхом внесення відповідних записів до Єдиного державного реєстру.
Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону № 755-IV Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб-підприємців з Єдиного державного реєстру. 
03.03.2011 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» від 01.07.2010 року № 2390-VI (далі – Закон № 2390-VI). 
Пунктами 2, 3 Розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону № 2390-VI було передбачено, що процес включення до Єдиного державного реєстру відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року, завершується через рік, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Усі юридичні особи та фізичні особи – підприємці, створені та зареєстровані до 1 липня 2004 року, зобов`язані у встановлений пунктом 2 цього розділу строк подати державному реєстратору реєстраційну картку для включення відомостей про них до Єдиного державного реєстру та для заміни свідоцтв про їх державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка або для отримання таких свідоцтв.
Пункт 3 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону № 2390-VI у зв`язку із набранням чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення процедур припинення юридичних осіб та підприємницької діяльності фізичних осіб - підприємців за їх рішенням» від 19.05.2011 року № 3384-VI (далі – Закон № 3384-VI) було викладено в наступній редакції: «Усі юридичні особи та фізичні особи-підприємці, створені та зареєстровані до 1 липня 2004 року, зобов`язані у встановлений пунктом 2 цього розділу строк подати державному реєстратору реєстраційну картку для включення відомостей про них до Єдиного державного реєстру. Державний реєстратор при надходженні від юридичних осіб та фізичних осіб – підприємців реєстраційної картки зобов`язаний, відповідно до вимог статті 19 цього Закону, провести включення відомостей про діючі юридичні особи та фізичних осіб - підприємців і видати їм виписку з Єдиного державного реєстру.
Відповідно до п. п. 7, 8 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону № 2390-VI спеціально уповноважений орган з питань державної реєстрації протягом місяця з дати завершення процесу включення до Єдиного державного реєстру відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб – підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року, передає відомості про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, включених до Єдиного державного реєстру, органам виконавчої влади та органам місцевого самоврядування, які в межах своїх повноважень ведуть облік юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та/або проводять реєстрацію юридичних осіб будь-яких організаційно-правових форм та фізичних осіб-підприємців. Після закінчення передбаченого для включення відомостей до Єдиного державного реєстру строку, встановленого пунктом 2 цього розділу, уповноважені органи у місячний строк проводять остаточне звірення даних відомчих реєстрів (баз даних реєстрів, журналів реєстрації, обліку тощо), за результатами якого готують аналітичну інформацію для передачі її тимчасовим міжвідомчим спеціальним комісіям, утвореним з метою проведення в Автономній Республіці Крим та відповідних областях інвентаризації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року, відомості про яких до строку, встановленого пунктом 2 цього розділу, не включені до Єдиного державного реєстру.
Згідно з п. 4, абз. 2 п. 8 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону № 2390-VI було визначено, що свідоцтва про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 1 липня 2004 року, після настання встановленого пунктом 2 цього розділу строку вважаються недійсними; за результатами проведеної тимчасовими міжвідомчими спеціальними комісіями роботи відомості про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року, включаються до Єдиного державного реєстру з відміткою про те, що свідоцтва про їх державну реєстрацію, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 1 липня 2004 року, вважаються недійсними.
На виконання п. 9 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2390-VI наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2012 року № 575/5 «Про тимчасові міжвідомчі спеціальні комісії з питань проведення інвентаризації юридичних осіб та фізичних осіб – підприємців» було затверджено «Положення про тимчасові міжвідомчі спеціальні комісії з питань проведення інвентаризації юридичних осіб та фізичних осіб – підприємців (далі – Положення № 575/5). 
Пунктом 1.2 розділу І та п. 2.4 розділу ІІ Положення № 575/5 було визначено, що комісії створюються в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі з метою проведення інвентаризації юридичних осіб та фізичних осіб – підприємців, зареєстрованих до 01 липня 2004 року, відомості про яких на дату завершення процесу включення до Єдиного державного реєстру відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб – підприємців не включені до Єдиного державного реєстру (далі – невключені суб`єкти); до складу комісії входять працівники реєстраційних служб головних управлінь юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі та територіальних органів Державної податкової служби України, територіальних органів державної статистики, територіальних органів Пенсійного фонду України.
Пунктами 3.1, 3.2 розділу ІІІ Положення № 575/5 було передбачено, що завданням комісії було проведення інвентаризації невключених суб`єктів. До повноважень комісії входило: прийняття від органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, які в межах своїх повноважень ведуть облік юридичних осіб та фізичних осіб – підприємців та/або проводять реєстрацію юридичних осіб будь-яких організаційно-правових форм та фізичних осіб – підприємців (далі – уповноважені органи), аналітичну інформацію про невключених суб`єктів; складання узагальненої інформації про невключених суб`єктів; передання узагальненої інформації про невключених суб`єктів виконавчим комітетам міських рад міст обласного значення, районних, районних у містах Києві та Севастополі державних адміністрацій за місцезнаходженням юридичних осіб та за місцем проживання фізичних осіб – підприємців для подальшого включення їх державними реєстраторами до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб – підприємців (далі – Єдиний державний реєстр). 
Пунктами 4.1, 4.2, 4.10 розділу ІV Положення № 575/5 було передбачено, що прийом від уповноважених органів аналітичної інформації здійснюється комісією до 03 травня 2012 року; аналітична інформація про проведення інвентаризації щодо фізичних осіб – підприємців та юридичних осіб, зареєстрованих до 01 липня 2004 року, відомості про яких на дату завершення процесу включення до Єдиного державного реєстру відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб – підприємців не включені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб – підприємців, приймається комісією у паперовій та електронній (у форматі Microsoft Excel) формах, наведених у додатках 1 та 2, про що складається акт приймання-передачі у двох примірниках; комісія завершує свою діяльність після отримання від державних реєстраторів звіту про завершення процесу включення до Єдиного державного реєстру невключених суб`єктів. 
Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законів України, щодо включення відомостей про діючих юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців до Єдиного державного реєстру» від 25.03.2014 року № 1155-VII, який набув чинності 25.04.2014 року (далі – Закон № 1155-VII), виключено пункти 2-4 і 7-9 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2390-VI. 
Також у зв`язку з прийняттям Закону № 1155-VII Міністерство юстиції України прийняло наказ від 16.06.2014 року № 935/5, згідно з яким втратило чинність Положення № 575/5. 
Як встановив суд, ОСОБА_1 21.06.1999 року був зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності – фізична особа за видом діяльності «Торговельна діяльність продовольчими товарами», про що в журналі обліку реєстраційних справ Перемишлянської районної державної адміністрації Львівської області 21.06.1999 року здійснено запис за № 04056368 Ф НОМЕР_1 . Також позивач перебував на обліку в Державній податковій інспекції у Перемишлянському районі Львівської області відповідно до поданої ним заяви про реєстрацію від 21.06.1999 року № 313. 
При цьому, судом також встановлено, що ОСОБА_1 здійснював свою підприємницьку діяльність в м. Донецьку. У зв`язку із розірвання договору оренди нежитлового приміщення, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до акта повернення майна, нежитлового приміщення від 29.02.2000 року, припинив свою підприємницьку діяльність в м. Донецьку. 
В лютому 2000 року позивач звернувся у Ленінський районний відділ Донецького міського управління внутрішніх справ із заявою, в якій повідомив про втрату документації приватного підприємця, а саме: свідоцтва про державну реєстрацію, книги доходів та витрат, штампа та печатки, бухгалтерської документації, що підтверджується довідкою цього відділу від 31.10.2003 року № 11/12-3052. 
Також ОСОБА_1 як суб`єкт підприємницької діяльності перестав подавати звітність до контролюючих органів з ІІІ кварталу 2001 року, а звітність за І і ІІ квартали 2001 року подана з прочерками, що свідчить про відсутність доходу від підприємницької діяльності.
Крім того, позивач стверджував, що 11.11.2003 року скерував до Державної податкової інспекції у Перемишлянському районі Львівської області заяву про припинення підприємницької діяльності, на підтвердження цього надав суду повідомлення про вручення поштового відправлення, а також вказав, що інші документи, які підтверджують його дії щодо зняття з обліку як суб`єкта підприємницької діяльності залишилися в його квартирі в м. Донецьку, до якої він не має доступу у зв`язку із тим, що така знаходиться на непідконтрольній території.
Листами Головного управління ДФС у Львівській області від 22.01.2019 року № 2708/10/58.13-08 та від 06.03.2019 року № 11828/10/13.2-15, скерованими позивачу за результатами розгляду його звернень на урядову гарячу лінію Державної фіскальної служби України щодо припинення підприємницької діяльності у 2000 році та безпідставного нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, позивача повідомлено, що відповідно до інформації з бази даних АІС «Податковий блок» він перебуває на обліку як основний платник податків з 21.06.1999 року у Перемишлянській державній податковій інспекції Буського управління Головного управління ДФС у Львівській області та 18.06.1999 року зареєстрований в Перемишлянській районній державній адміністрації Львівської області. Заявнику також рекомендовано сплатити недоїмку з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та звернутись до державного реєстратора з відповідною заявою про закриття підприємницької діяльності. 
В листі Перемишлянської районної державної адміністрації Львівської області від 22.01.2019 року №01-31/216 зазначено, що згідно архівних даних на паперових носіях ОСОБА_1 зареєстрований райдержадміністрацією як підприємець 18.06.1999 року за номером реєстраційної справи № 04056368Ф0050313, не включений до Єдиного державного реєстру та не знятий з державної реєстрації. 
Листом Міністерства юстиції України від 19.03.2019 року № 10581/Г-4247/8.4.3, скерованим позивачу за результатами розгляду його звернення на урядову гарячу лінію щодо надання роз`яснень з питань, пов`язаних з державною реєстрацією припинення підприємницької діяльності фізичної особи – підприємця, повідомлено, що 01.07.2004 року набув чинності Закон України від 15.05.2003 року № 755-ІV «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб – підприємців», п. 2 Прикінцевих положень якого визначено, що державний реєстратор протягом 2004-2005 років при надходженні від юридичних осіб та фізичних осіб – підприємців реєстраційної картки, відповідно до вимог ст. 19 цього Закону зобов`язаний провести заміну раніше виданих їм свідоцтв про державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка. Відомості про ОСОБА_1 як підприємця відсутні в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців. 
Підсумовуючи наведене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки долученими до справи письмовими доказами, які описано вище, підтверджено відсутність в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відомостей про ОСОБА_1 як фізичну особу – підприємця, то нарахування йому контролюючим органом недоїмки із сплати єдиного внеску за 2017 рік та три квартали 2018 року шляхом виставлення оскарженої вимоги саме як суб`єкту підприємницької діяльності є протиправним, так як з 01.01.2017 року він не набув статусу платника єдиного внеску як фізична особа – підприємець. 
При цьому, на думку колегії суддів, суд першої інстанції обґрунтовано відхилив посилання відповідача на те, що в Єдиному державному реєстрі відсутні відомості про припинення позивачем підприємницької діяльності та наявність в АІС «Податковий блок» відомостей про його перебування на податковому обліку, як правильно вказав суд, єдиним належним та допустимим доказом наявності у фізичної особи статусу підприємця є відповідні відомості з Єдиного державного реєстру, а відсутність таких відомостей про ОСОБА_1 однозначно підтверджує, що він не має статусу фізичної особи – підприємця. 
Також колегія суддів враховує, що у зв`язку з включенням відомостей про ОСОБА_1 до Єдиного державного реєстру у строк, встановлений п. 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 2390-VI, в силу п. 4 цього розділу свідоцтво про державну реєстрацію позивача як фізичної особи – підприємця, оформлене з використанням бланків старого зразка, вважається недійсним. 
Крім того, з врахуванням наведених вище обставин, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що перебування ОСОБА_1 на обліку в контролюючому органі як фізичної особи – підприємця також не ґрунтується на законі, оскільки відсутні належні та допустимі докази наявності в нього цього статусу, відповідно, наявність інформації про позивача в АІС «Податковий блок», на думку колегії суддів, сама по собі не може бути підставою для нарахування йому єдиного внеску. 
Також колегія суддів враховує, що у 2016-2019 роках ОСОБА_1 працював як найманий працівник, на суми його заробітку нараховувався та сплачувався єдиний соціальний внесок в розмірі, не менше мінімального, встановленого законом, що підтверджується наявними в матеріалах справи даними (випискою) індивідуальних відомостей про позивача як застраховану особу за вказаний період (страхувальник (роботодавець) ОСОБА_3 ). 
Відповідно до пп. 14.1.195 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України працівник – це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону. 
За змістом ст. 2 Закону № 2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.
Згідно з абз. 2 п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою – підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб – підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами. 
Згідно з абз. 1 п. 1, п. 3 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464-VI єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами; для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску. 
При цьому, колегія суддів зазначає, що відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця Законом № 2464-VI не врегульовано. 
Водночас, необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування єдиного внеску. 
Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування єдиного внеску у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Враховуючи викладене вище, колегія суддів зазначає, що метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
Зважаючи на предмет спору у даній справі та вищевикладені висновки, шляхом системного тлумачення наведених норм права, колегія суддів вважає за необхідне сформулювати правовий висновок, відповідно до якого особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем. Водночас, інше тлумачення норм Закону № 2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в контролюючих органах і зареєстровані як фізичні особи – підприємці, але господарську діяльність не здійснюють і доходів не отримують, та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску. 
Аналогічні висновки щодо застосування норм права висловлені Верховним Судом у постанові від 04.12.2019 року у справі № 440/2149/19. 
Також колегія суддів враховує практику Європейського суду з прав людини, яка сформувалась з питань імперативності правила про прийняття рішення на користь платників податків, з якої слідує, що у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків платника податків слід віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та приймати рішення на користь платника податків (справи «Серков проти України» та «Щокін проти України»). 
Враховуючи описані вище обставини та норми законодавства, колегія суддів вважає правильним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що оскаржувана вимога Головного управління ДФС у Івано-Франківській області від 13.11.2018 року № Ф-3222-58 про сплату боргу (недоїмки) є протиправною та підлягає скасуванню. 
За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 308, 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. ст. 316, 321, 322, ч. 1 ст. 325 КАС України, суд – 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Львівській області залишити без задоволення. 
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2019 року у справі № 1.380.2019.001436 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	О. М. Довгополов 	
судді	 	М. А. Пліш 	
 	 	В. В. Святецький  	
Повне судове рішення складено 12 березня 2020 року