ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_______________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

04 червня 2020 року

м.Харків

справа № 627/919/19

провадження № 22-ц/818/2228/20

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В. 

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 

розглянувши у порядку ст. 369 ЦПК України в м. Харкові без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1  до  ОСОБА_2  про визнання права приватної власності на 1/2 частину будинку з господарськими будівлями за апеляційною скаргою  ОСОБА_2   на рішення  Краснокутського районного  суду Харківської  області від 08 січня 2020 року, постановлене під головуванням судді Каліберди В.А., в залі суду в місті Краснокутськ Харківської області (повний текст судового рішення складено 17 січня 2020 року), -
в с т а н о в и в:
У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права приватної власності на 1/2 частину будинку з господарськими будівлями.
Рішенням Краснокутського районного суду Харківської області від 08 січня 2020 року позов задоволено частково. Визнано житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ) спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Визнано за ОСОБА_1 право приватної власності на Ѕ частину житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .  Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 761,62 грн. В задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 
Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.  ОСОБА_2 не заперечує, що вони з позивачкою з 1989 року проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. В 1994 році у них народилася донька. Рішенням виконавчого комітету Краснокутської селищної ради від 29 липня 1994 року йому було надано земельну ділянку площею 1 500 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 для індивідуального будівництва житлового будинку, а 20 травня 1996 року він отримав свідоцтво про право власності на житловий будинок за вищевказаною адресою. З березня 1996 року після закінчення будівництва будинку він разом з відповідачкою та донькою перейшли проживати в спірний будинок. Лише 27 травня 1997 року вони зареєстрували шлюб. ОСОБА_1 не приймала участі у будівництві домоволодіння. ОСОБА_2 вважає, що відповідно до ст. 24 КпШС України, спірний будинок є його особистою власністю та не підлягає поділу між подружжям. Позивачка не надала належних доказів на підтвердження внесення нею певних коштів на будівництво домоволодіння чи придбання нею будь-яких будівельних матеріалів, необхідних для його будівництва.
ОСОБА_1 надала відзив на апеляційну скаргу, просила залишити без змін рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 08 січня 2020 року, а апеляційну скаргу відповідача - без задоволення.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спірний житловий будинок збудований за спільні кошти та спільною працею сторін. Будь - яких доказів, які б свідчили про відсутність прав на спірний будинок у позивача, як на майно, що набуте спільною працею, відповідачем не надано. При розгляді справи встановлено факт будівництва житлового будинку внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту та бюджету, що є підставою для визнання за позивачем права власності на половину майна. Позивачем доведено факт внесення власних коштів у будівництво спірного будинку та доведено, що спірний будинок був набутий внаслідок спільної праці з відповідачем.
Проте такі висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 27 травня 1997 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.12), який розірвано 16 січня 2019 року. 
При цьому сторони не заперечують, що у період з 1989 року вони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу.
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають доньку, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.13).
29 липня 1994 року рішенням виконавчого комітету Краснокутської селищної ради Моїсеєву Олексію Івановичу було надано земельну ділянку площею 1 500 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 для індивідуального будівництва житлового будинку.
20 травня 1996 року відповідач отримав свідоцтво про право власності на житловий будинок за вищевказаною адресою (а.с.17-20).
З 27 вересня 1996 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 зареєстровані в АДРЕСА_2 .
Матеріали справи свідчать про те, що з 15.02.1993 року по 29.12.2014 року ОСОБА_1 працювала в Краснокутській районній лікарні (а.с.28-29).
Як на підставу позовних вимог ОСОБА_1 посилалася на те, що наявні підстави для визнання житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ) спільною сумісною власністю її та відповідача, оскільки в період спільного будівництва будинку вона працювала і мала самостійний заробіток, який вкладала в будівництво будинку, що підтверджується випискою із трудової книжки. У зв`язку з цим, на підставі ст. 17 Закону України «Про власність», позивачка просила суд визнати за нею право приватної власності на Ѕ частину спірного житлового будинку.
Спірними у справі є правовідносини, які виникли до набрання чинності ЦК України та СК України, тобто до 01 січня 2004 року, тому вони регулюються положеннями Кодексу про шлюб та сім`ю (далі КпШС) та ЦК УРСР в редакції 1963 року, положення яких діяли до 01.01.2004 року.
Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.
Згідно положень пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.
Оскільки спірне майно набуте до 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, тому при вирішенні справи застосовуванню підлягають положення КпШС України, чинного на момент набуття майна.
Відповідно до статті 112 ЦК УРСР майно може належати на праві спільної власності двом або кільком громадянам.
Положеннями статті 22 КпШС України (чинного на час набуття прав на спірний будинок) передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.
Відповідно до статті 16 Закону України від 07 лютого 1991 року «Про власність» майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України.
Сторони не заперечують, що у період з 1989 року вони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу.
Разом з тим інститут спільного проживання осіб, як чоловіка і жінки, який породжує юридичні наслідки, передбачений Сімейним кодексом України, який набрав чинності лише 01.01.2004 року.
До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності.
КпШС України, який діяв до 1 січня 2004 року, не містив норм, які регулюють режим спільного проживання чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу.
З 27 травня 1997 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.12).
Разом з тим, 29 липня 1994 року рішенням виконавчого комітету Краснокутської селищної ради Моїсеєву Олексію Івановичу було надано земельну ділянку площею 1 500 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 для індивідуального будівництва житлового будинку.
20 травня 1996 року відповідач отримав свідоцтво про право власності на житловий будинок за вищевказаною адресою (а.с.17-20).
Статтею 24 КпШС України визначено поняття роздільного майна подружжя. 
Зокрема, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші.
Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.
Обгрунтогвуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалася на вимоги ст. 16, 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час будівництва будинку. Позивачка зазначала, що при будівництві будинку ніяка угода не укладалася між нею та відповідачем. Проте в період спільного будівництва будинку вона працювала, мала самостійний заробіток, який вкладала в будівництво. Вважає, що наявні підстави для визнання житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ) спільною сумісною власністю її та відповідача, просила суд визнати за нею право приватної власності на Ѕ частину спірного житлового будинку.
Статтею 17 Закону України «Про власність» передбачалось, що майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.
За змістом пункту 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №29 Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону Про власність, ст. 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону України Про власність"), тощо.
Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо:
1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 
2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України від 25 грудня 2013 у справі №6-135 цс/13 майно, набуте до 01 січня 2004 року під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: воно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід уважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких одержано спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення спільного господарства, побуту та формування бюджету).
У зв`язку із цим судам під час вирішення спору щодо поділу майна, нажитого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане внаслідок спільної праці. Саме перебування практично у шлюбних відносинах без установлення факту ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.
Колегія суддів вважає, що не можна вважати ОСОБА_1 власником половини майна, набутого ОСОБА_2 до 01 січня 2004 року, на підставі ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність» без установлення факту створення (придбання) сторонами цього майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту та бюджету. 
Факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності СК України та ЦК України з 01 січня 2004 року, а КпШС України не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживали разом без реєстрації шлюбу, і позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірне майно було набуте відповідачем за спільні з нею кошти.
Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та помилково дійшов висновку про те, що спірне майно є спільною сумісною власністю сторін, та безпідставно визнав за ОСОБА_1 право приватної власності на Ѕ частину житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . 
Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Виходячи із того, що спірні правовідносини між сторонами у справі виникли до набрання чинності СК України до 1 січня 2004 року, позивачем не надано належних і допустимих доказів про участь у набутті спірного майна, оскільки сам по собі факт спільного проживання без реєстрації шлюбу в цей період без визначення ступеня участі працею й коштами в будівництві спірного житлового будинку, не можуть бути підставою для визнання права власності на половину спірного майна.
Враховуючи викладене колегія суддів вважає, що наявні підстави для скасування рішення суду першої інстанції. У задоволенні позову слід відмовити.
Доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ч.ч.1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення чи ухвалює нове, цей суд відповідно змінює перерозподіл судових витрат.
З урахуванням того, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню, наявні підстави для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, у розмірі 2 210,73 грн.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 376, 381, 382, 383, 384, ЦПК України суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.
Рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 08 січня 2020 року - скасувати та ухвалити нове.
Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права приватної власності на 1/2 частину будинку з господарськими будівлями.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, у розмірі 2 210,73 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і, в силу п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді:                                                                   С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук