ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 травня 2020 р. 	Справа № 520/1866/2020	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Спаскіна О.А.,
Суддів: Любчич Л.В. ,  Присяжнюк О.В. ,
за участю секретаря судового засідання Медяник А.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.03.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Мельников Р.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 20.03.20 року по справі № 520/1866/2020
за позовом              ОСОБА_1  
до             Міськрайонного відділу державної виконавчої служби по Харківському району та місту Люботину Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м.Харків)      
про визнання протиправними та скасування постанов,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просила визнати протиправною та скасувати постанову про стягнення виконавчого збору від 11.12.2018 за № 50625228; визнати протиправною та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження від 23.08.2019 за №59894680.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від  19.03.2020 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Міськрайонного відділу державної виконавчої служби по Харківському району та місту Люботину Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Харків) про визнання протиправними та скасування постанов - задоволений частково.
Визнано протиправною та скасовано постанову про відкриття виконавчого провадження від 23.08.2019 за №59894680.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 сплачену суму судового збору у розмірі 840  грн. 80 коп. за рахунок бюджетних асигнувань  Міськрайонного відділу державної виконавчої служби по Харківському району та місту Люботину Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Харків) .
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Позивачка,  не погодившись з даним рішенням суду в частині відмови у задоволенні позову, подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржуване рішення в цій частині та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що приймаючи зазначене рішення суд першої інстанції дійшов до помилкових висновків, які призвели до неправильного вирішення справи, неповно з`ясував всі обставини справи, що мають значення при вирішенні спору, невірно застосував до спірних правовідносин вимоги матеріального та процесуального права. 
В судове засідання суду апеляційної інстанції сторони не прибули, про дату, час і місце судового засідання   повідомлені своєчасно та належним чином. 
Представник відповідача подав клопотання про розгляд справи без його участі, в якому, крім того,  зазначив, що рішення суду першої інстанції є правомірним та обґрунтованим і підстав для його скасування  не вбачає.
Відповідно до  ч.2 ст. 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених  про дату, час і місце  розгляду справи, не перешкоджає  розгляду  справи.
У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог ч.4 ст.229 КАС України не здійснювалось.
Враховуючи, що позивачка оскаржує рішення суду першої інстанції лише в частині відмови в задоволенні позову, колегія суддів не вбачає підстав для надання правової оцінки рішенню суду першої інстанції в частині задоволення позову, в межах розгляду даної апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції розглянув справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до вимог ст.308 КАС України та керуючись ст.229 КАС України.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача,  перевіривши доводи та вимоги апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що постановою державного виконавця Мазуріної О.М. відділу державної виконавчої  служби Харківського районного  управління юстиції  Харківської області від  01.04.2016 року відкрито виконавче провадження №50625228 з примусового виконання виконавчого листа  №635/8389/14-ц, виданого  24.12.2015 року Харківським  районним судом Харківської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" в особі Харківської обласної дирекції "Райффайзен Банк Аваль" заборгованість за кредитними договорами, яка складає 113565,28 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 01.07.2014 становить 1342724,28 грн. При цьому, у п.2 зазначеної постанови надано  боржнику строк до 10.04.2016 року для самостійного виконання. Водночас,  у п. 3 постанови вказано, що при  невиконанні  рішення  в  наданий  для добровільного виконання  строк  виконати  його  в примусовому порядку  зі стягненням  з  боржника  виконавчого  збору та  витрат, пов`язаних із провадженням виконавчих  дій.
Боржником у виконавчому провадженні № 50625228 визначено ОСОБА_1 .
З наявної в матеріалах справи копії виконавчого провадження №50625228 вбачається, що 11.12.2018 року державним виконавцем Міськрайонного відділу  державної виконавчої служби по Харківському району та місту Люботину  Головного  територіального  управління юстиції  у Харківській області  у зв`язку з надходженням на адресу   заяви  стягувача  в особі  ПАТ "Райффайзен банк Аваль" про повернення  виконавчого  документу, керуючись  п.1 ч.1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження", винесено постанову про повернення виконавчого  документа стягувачу. При цьому, у п. 2 постанови  вказано виконавчий збір  виділити в окреме  провадження.
Також, 11.12.2018 року державним виконавцем Міськрайонного відділу  державної виконавчої служби по Харківському району та місту Люботину  Головного  територіального  управління юстиції  у Харківській області прийнято постанову про стягнення виконавчого  збору, в якій  із посиланням  на положення  ст. 27 Закону України  "Про виконавче  провадження"  стягнуто з  боржника    ОСОБА_1  виконавчий  збір  у розмірі  134272,45 грн.
23.08.2019 року старшим державним виконавцем Міськрайонного відділу державної виконавчої служби по Харківському району та місту Люботину Головного територіального управління юстиції у Харківській області розглянуто постанову про примусове  виконання  постанови №50625228, виданої 11.12.2018 року Міськрайонним відділом державної виконавчої служби по Харківському району та місту Люботину  Головного  територіального  управління юстиції  у Харківській області, за результатами чого винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. №59894680.
Вважаючи зазначені постанови відповідача протиправними, позивачка звернулась до суду з даним позовом  задля захисту своїх порушених прав.
Задовольняючи позов щодо визнання протиправною та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження від 23.08.2019 за №59894680, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог в цій частині та  недоведеності відповідачем дотримання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Відмовляючи в задоволенні позову в частині визнання протиправною та скасування постанови  про стягнення виконавчого збору від 11.12.2018 року ВП №50625228, суд першої інстанції виходив з того, що при прийнятті вказаної постанови  відповідач діяв правомірно та у відповідності до вимог чинного законодавства.
Колегія суддів не погоджується з  висновками суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позову в частині визнання протиправною та скасування постанови  про стягнення виконавчого збору від 11.12.2018 року ВП №50625228, з огляду на наступне.
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначав Закон України «Про виконавче провадження»  № 606-XIV від 21 квітня 1999 року (у редакції, чинній на момент прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження  №50625228).
Разом з тим, 05 жовтня 2016 року набув чинності Закон 1404-VIII, згідно з яким примусове виконання рішень проводиться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно з пунктом 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону 1404-VIII виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.
У силу статей  1,  5 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені  Конституцією України, законами та нормативно-правовими актами.
Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим  Законом  випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких установлюються  Законом України від 02 червня 2016 року  № 1403-VIII  «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Законом № 1403-VIII  визначено основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус. Завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом (стаття 3).
Згідно зі  статтею 10 Закону № 1404-VIII  заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
Відповідно до частини першої  статті 18 Закону № 1404-VІІІ  виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим  Законом  заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Згідно з пунктом 1 частини першої  статті 26 Закону № 1404-VIII  виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у  статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Частиною п`ятою вказаної статті встановлено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати  декларацію про доходи  та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому  статтею 27 цього Закону.
Відповідно до частин першої та другої  статті 27 Закону № 1404-VІІІ  виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.
Згідно із частиною п`ятою  статті 27 Закону № 1404-VIII  виконавчий збір не стягується: 1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому  Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього  Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до  Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.
Також частиною дев`ятою вказаної статті передбачено, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39  цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.
Відповідно до пункту 1 частини першої  статті 37 Закону № 1404-VIII  виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.
За правилами частини п`ятої вказаної статті повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених  статтею 12 цього Закону.
За приписами частини третьої  статті 40 Закону № 1404-VІІІ  у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої  статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою  статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої  статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.
Як вбачається з матеріалів справи, 11.12.2018 року державним виконавцем Міськрайонного відділу  державної виконавчої служби по Харківському району та місту Люботину  Головного  територіального  управління юстиції  у Харківській області у зв`язку з надходженням заяви стягувача в особі ПАТ "Райфайзен банк Аваль" про повернення виконавчого документу, керуючись п.1 ч.1 ст.37 Закону України "Про виконавче провадження", винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу та постанову про стягнення виконавчого збору.
Даючи правову оцінку обставинам  вказаної справи, колегія суддів апеляційної інстанції зважає на наступне.
Закон № 1404-VIII  є спеціальним  законом, що регулює порядок вчинення виконавчих дій, натомість детально дії виконавців під час вчинення виконавчих дій регламентуються Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої  наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5  (далі - Інструкція), розробленою відповідно до  законів № 1403-VIII  і  № 1404-VIII, яка визначає окремі питання організації виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб), що відповідно до  Закону № 1404-VIII  підлягають примусовому виконанню.
Отже, положення цієї Інструкції слід розглядати як такі, що прийняті відповідно до вимог вказаних законів, та такі, що не можуть їм суперечити, у тому числі встановлювати нові вимоги, які прямо не передбачені законами, на виконання яких ця Інструкція затверджена.
Так, положення частини третьої  статті 40 Закону № 1404-VIII  зобов`язують державного виконавця у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстави, передбаченої, зокрема, пунктом 1 частини першої  статті 37 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа винести постанову про стягнення виконавчого збору, яка виконується в порядку, встановленому цим Законом.
Вказані положення частини третьої  статті 40 Закону № 1404-VIII  кореспондуються з нормою абзацу четвертого пункту 8 розділу III Інструкції.
Натомість частина друга  статті 27 Закону № 1404-VIII  передбачає, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.
При цьому пункт 21 розділу ІІІ Інструкції встановлює, що у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму  Закону № 1404-VІІІ, результати виконання, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені частиною першою  статті 40 вказаного Закону.
При закінченні виконавчого провадження, поверненні виконавчого документа стягувачу виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документа, а на виконавчому документі ставить відповідну відмітку, у якій зазначаються підстава закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа з посиланням на відповідну норму  Закону, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця.
Відмітка на виконавчому документі засвідчується підписом виконавця та скріплюється печаткою.
Виходячи зі змісту наведеної вище норми Інструкції  у постанові про повернення виконавчого документа стягувачу виконавець вказує результати виконання (суму, яку фактично стягнуто), а на виконавчому документі робить відповідну відмітку щодо залишку нестягнутої суми та суми стягнутого виконавчого збору. 
Відтак законодавець, передбачивши зазначені дії виконавця, встановив, що виконавчий збір стягується лише з фактично стягнутої на користь стягувача суми за виконавчим листом.
Крім цього, пунктом 20 розділу ІІІ Інструкції визначено, що повернення виконавчого документа стягувачу здійснюється за наявності підстав та в порядку, визначеному в  статті 37 Закону № 1404-VIII. У постанові про повернення виконавчого документа стягувачу обов`язково роз`яснюється порядок повторного пред`явлення виконавчого документа до виконання.
За таких обставин, суд приходить до висновку, що при стягненні виконавчого збору відповідно до частини третьої  статті 40 Закону № 1404-VIII  без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду.
Отже, на момент виникнення спірних правовідносин обов`язковими умовами стягнення виконавчого збору були: 1) фактичне виконання виконавчого документа; 2) вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішень. 
Тобто, за своїм змістом виконавчий збір є винагородою за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи привели до виконання рішення.
Зазначена позиція узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в постанові від 21 березня 2020 року у справі № 2540/3203/18.
Отже, для стягнення виконавчого збору з боржника державний виконавець повинен вчинити виконавчі дії, а не тільки винести постанову про відкриття виконавчого провадження. 
Дії ж виконавця (у вигляді прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження, постанови  про розшук майна боржника, про арешт майна  боржника  та оголошення  заборони на його відчуження, про арешт коштів  боржника) не призвели до фактичного стягнення коштів за виконавчим документом. 
Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем під час розгляду справи не надано доказів вчинення дій, які були направлені на фактичне виконання виконавчого документа, зокрема, стягнення коштів з боржника та реалізацію його майна.
Таким чином, судова колегія вважає, що у державного виконавця не було підстав для стягнення виконавчого збору в тому розмірі, який визначений у спірній постанові, а отже, така постанова не відповідає вимогам  статті 27 Закону № 1404-VIII.
Отже, враховуючи вказані обставини, судова колегія вважає, що суд першої інстанції помилково відмови в  задоволенні позовних вимог в частині скасування постанови про стягнення виконавчого збору.
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції частково не відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому наявні підстави для його часткового скасування та задоволення апеляційних вимог апелянта.
Відповідно до ст. 317 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального або порушення норм процесуального права.
Згідно ст.315 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції може своєю постановою скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Переглянувши рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що при його прийнятті суд першої інстанції  неправильно застосував норми матеріального права,  що привело до неправильного вирішення справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню,  з прийняттям постанови про задоволення позову в частині скасування постанови про стягнення виконавчого збору. 
Ухвалюючи дану постанову, суд апеляційної інстанції вирішує питання про розподіл судових витрат.
За змістом частин 1 та 6 статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Зважаючи на те, що суд апеляційної інстанції частково скасовує рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.03.2020 року по даній справі та ухвалює постанову про задоволення позову в частині визнання протиправною та скасування постанови про стягнення виконавчого збору від 11.12.2018 за № 50625228, колегія суддів вважає за необхідне стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача понесені ним по справі №520/1866/20  судові витрати, зокрема, сплачений судовий збір за подання  позовної заяви (квитанція №10916 від 24.02.2020р. на суму 1342,80грн., а.с.58)  та    апеляційної скарги (квитанція №8 від 05.05.2020р. на суму 3275,30грн., а.с.138) у розмірі 4618,10  (чотири тисячі шістсот вісімнадцять) грн. 10 коп.  
          Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 271, 272, 287, 308, 310, 315, 317, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -  задовольнити.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.03.2020 року по справі № 520/1866/2020  скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо визнання протиправною та скасування постанови про стягнення виконавчого збору від 11.12.2018 за № 50625228.
Прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 в зазначеній частині задовольнити.
Визнати протиправною та скасувати постанову про стягнення виконавчого збору від 11.12.2018 за № 50625228.
В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.03.2020р. по справі №520/1866/2020 - залишити без змін.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Міськрайонного відділу державної виконавчої служби по Харківському району та місту Люботину Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м.Харків)  (ЄДРПОУ 41430395) на користь ОСОБА_1 (РОНКПП НОМЕР_1 ) витрати по сплаті судового збору за подання  позовної заяви та     апеляційної скарги у розмірі 4618,10  (чотири тисячі шістсот вісімнадцять) грн. 10 коп. 
Постанова набирає законної сили з моменту її  проголошення  та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, без врахування в цей строк  терміну карантину встановленого Кабінетом Міністрів України, з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

Головуючий суддя 		Спаскін О.А.	
Судді	    	Любчич Л.В.    Присяжнюк О.В.