Справа № 308/8102/19

Закарпатський апеляційний суд

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30.04.2020                 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в особі судді Феєра І.С., розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді справу про адміністративне правопорушення 33/4806/158/20, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09. 09. 2019. 
Цією постановою:
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканець АДРЕСА_1 , визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 183-1 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у вигляді виконання суспільно корисних робіт на строк 120 (сто двадцять) годин.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 384 грн. 20 коп. 
Із протоколу про адміністративне правопорушення від 19. 06. 2019 та постанови судді від 09. 09. 2019 вбачається, що на виконанні в Ужгородському міському відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області перебуває виконавче провадження АСВП №57645941 з примусового виконання виконавчого листа № 308/6869/18, виданого 06. 11. 2018 Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , аліментів на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі у розмірі 1100 грн., але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку щомісячно, починаючи з 20. 06. 2018 і до досягнення дитиною повноліття. 09. 11. 2018 відкрито виконавче провадження з примусового виконання даного виконавчого документа. Згідно з розрахунком державного виконавця від 14. 06. 2019, заборгованість зі сплати аліментів станом на 01. 06. 2019 становить 12 467, 00 грн., яка сукупно перевищує суму платежів (аліментів) за шість місяців з дня пред`явлення виконавчого документу до виконання. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09. 09. 2019 щодо нього скасувати, а провадження у справі закрити, у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 183 -1 КУпАП. Вважає постанову незаконною, необґрунтованою і такою, що підлягає скасуванню, оскільки її винесено з істотним порушеннями вимог Кодексу України про адміністративні правопорушення. Вважає, що при розгляді справи щодо нього, суд не дотримався вимог ст. ст. 245, 280, 283 КУпАП, в тому числі не врахував його знаходження за кордоном в період з 22. 07. 2019 по 20. 10. 2019, що об`єктивно перешкодило його явці як до Ужгородського 

-2-

міського відділу ДВС з приводу заборгованості, так і до суду. Також звертає увагу на те, що з 29. 03. 2019 знятий з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 та проживає за іншою адресою. Просить врахувати, що на час розгляду справи судом ним була погашена заборгованість зі сплати аліментів на утримання дитини на загальну суму 13 200 грн., що підтверджується меморіальними ордерами від 01. 08. 2019, 23. 08. 2019, 21. 10. 2019. У зв`язку з наведеним, накладене судом першої інстанції стягнення вважає незаконним та зазначає про наявність, передбачених п.1 ч.1 ст.247 КУпАП підстав для закриття провадження у справі.
Будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду справи, ОСОБА_1 в судове засідання апеляційного суду нез`явився, причини неявки не повідомив та клопотань про відкладення розгляду справи не подавав. Тому, враховуючи вимоги ч. 6 ст. 294 КУпАП, апеляційний розгляд  проведено  у його відсутність.
Перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення, дослідивши зібрані по справі докази, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд уважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, з таких підстав. 
За змістом ст.7 КУпАП провадження в справах про адміністративні правопорушення повинно здійснюватися на основі суворого дотримання законності.
Відповідно до ст. 268 КУпАП  справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї ненадійшло клопотання про відкладення розгляду справи.
Проте, ці вимоги закону судом першої інстанції при розгляді справи про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 не дотримані.
Як вбачається з матеріалів справи, розгляд справи щодо ОСОБА_1  відбувся 09. 09. 2019 у відсутності особи, що притягується до адміністративної відповідальності та за відсутності в суду будь-яких даних про його належне повідомлення про місце, день та час судового розгляду. Повістки, якими ОСОБА_1 викликався до суду першої інстанції на вказані дати, були повернуті поштовим відділенням, з відмітками про причини невручення «за закінченням встановленого строку зберігання». В інший спосіб ОСОБА_1 про день та час судового розгляду судом не повідомлявся.
За таких обставин апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що за відсутності об`єктивних даних про те, що ОСОБА_1 в передбачений законодавством спосіб був повідомлений про судовий розгляд справи щодо нього, розгляд справи у відсутності ОСОБА_1 , свідчить про недотримання судом його права на захист.
При цьому апеляційний суд враховує рішення Європейського суду з прав людини в справі «Гурепка проти України» від 08. 07. 2010, де суд, зазначив, що адміністративні правопорушення через суворість санкцій, слід відносити до фактично кримінальних правопорушень, з усіма гарантіями ст. 6 Конвенції та, відповідно, й статті 2 Протоколу № 7 до Конвенції; Європейський суд з прав людини поширює стандарти, які встановлює Конвенція для кримінального провадження, на провадження в справах про адміністративні правопорушення, зокрема, в справі «Лучанінова проти України» (рішення від 09. 06. 2011, заява № 16347/02) провадження в справі про адміністративні правопорушення за ч. 1 ст. 51 КУпАП України стосовно заявниці, яка вчинила дрібну крадіжку на загальну суму 0,42 грн., ЄСПЛ розцінив як кримінальне для цілей застосування Конвенції «з огляду на загальний характер законодавчого положення, яке порушила заявниця, а також профілактичну та каральну мету стягнень, передбачених цим положенням».

-3-

Враховуючи фактичні обставини справи у взаємозв`язку з положеннями процесуальних норм національного законодавства та прецедентної судової практики ЄСПЛ, виходячи із засад судочинства, в тому числі із принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, апеляційний суд вважає, що суддею суду першої інстанції істотно порушені права та законні інтереси ОСОБА_1 , внаслідок чого судове рішення підлягає скасуванню через порушення норм процесуального права, а доводи апеляційної скарги у цій частині є обґрунтованими і заслуговують на увагу.
Що стосується інших доводів апеляційної скарги про відсутність у діянні ОСОБА_1 складу правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 183-1 КУпАП, за обставин, викладених як в протоколі про адміністративне правопорушення, так і у судовому рішенні, то апеляційний суд вважає, що вони також є обґрунтованими і підлягають задоволенню, а постанова судді суду першої інстанції з цих підстав - скасуванню.
Відповідно ст. 245 КУпАП, завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом. Ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності (ч. 1, 2 ст. 7 КУпАП), а згідно ст. 9 КУпАП  адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, гласність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Адміністративна відповідальність за вчинення правопорушення, передбачене ст. 183-1 КпАП України запроваджена Законом України № 2243-VІІІ від 07. 12. 2017 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту прав дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку примусового стягнення заборгованості зі сплати аліментів»,який набрав чинності 06.02 2018, шляхом доповнення глави 14 Кодексу України про адміністративне правопорушення статтею 183-1.
Об`єктивна сторона вказаного правопорушення характеризується бездіяльністю особи, яка повинна сплачувати періодичні платежі кожного місяця у визначеному розмірі і датою вчинення цього правопорушення є відповідний період, протягом якого особа не сплачувала аліменти.
Облік сукупного розміру заборгованості за 06 (шість) місяців, наявність якої передбачена диспозицією ст.183-1 КУпАП, починається з моменту введення в дію даної правової норми, тобто з 06. 02. 2018.
Разом з тим, зазначене правопорушення відноситься до категорії триваючих, і таке правопорушення припиняється або виконанням регламентованих обов`язків, або притягненням винної особи до відповідальності.
Розглянувши протокол про адміністративне правопорушення від 19. 06. 2019, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 не сплачує аліменти на утримання доньки, що призвело до виникнення заборгованості, яка станом на 01. 06. 2019 складала 12 467 грн., сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за 06 (шість) місяців з дня пред`явлення виконавчого документу до примусового виконання.
Однак такі висновки судді суду першої інстанції не у повній мірі відповідають фактичним обставинам справи, не ґрунтуються на вимогах закону та належним чином невмотивовані.

-4-

До апеляційної скарги, ОСОБА_1 надав квитанції про сплату на користь ОСОБА_3 аліментних платежів в розмірах: 3 300 грн., 7 700 грн. та 2 200 грн. (а.с. 28-30), загальна сума яких об`єктивно свідчить про відсутність у ОСОБА_1 заборгованості по аліментах на утримання дитини, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за 06 (шість) місяців з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання.
Оскільки суд першої інстанції розглянув справу про адміністративне правопорушення у відсутності ОСОБА_1 , зазначені квитанції суду першої інстанції не надавались, тому при розгляді справи про адміністративне правопорушення місцевим судом не досліджувались.
Таким чином, розглянувши справу за відсутністю, особи яка притягається до адміністративної відповідальності, суд першої інстанції не виконав вимоги п. п. 2, 3 ч. 1 ст. 278 КУпАП, не перевірив розрахунки заборгованості та формально підійшов до вивчення матеріалів справи.
Решта зібраних доказів у справі, а саме копії виконавчого листа, постанови про відкриття виконавчого провадження, виклики державного виконавця, ніким не оспорюється, але жодним чином не свідчать про розмір заборгованості, яка може вважатися підставою для притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 183-1 КУпАП.
Доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку суд встановлює наявність чи відсутність правопорушення, винність особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків тощо, а обов`язок щодо збирання доказів покладається на особу, уповноважену на складання протоколу про адміністративне правопорушення, визначену ст. 255 КУпАП (ч.ч. 1, 2 ст. 251 КУпАП). При цьому суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю (ст. 252 КУпАП).
Відповідно до ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Норми Конституції є нормами прямої дії, а згідно ч. 2 ст. 62 Основного Закону усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться виключно на її користь, тобто суд може притягнути особу до адміністративної відповідальності лише на тих доказах, які спростовують усі розумні сумніви щодо вини особи. Докази, що викликають такі сумніви, суд має вмотивовано відхилити у своїй постанові.
Зазначене узгоджується із судовою практикою ЄСПЛ, згідно якої «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом» (п. 43 рішення від 14. 02. 2008 у справі «Кобець проти України» (Kobetsv. Ukraine), заява № 16437/04), з відсиланням на п. 282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsarv. Turkey), заява № 25657/94).
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що правопорушення було вчинене і правопорушник є винним у його вчиненні. Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами допустимих доказів, які свідчать «за» чи «проти» тієї або іншої версії подій.

-5-

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.
Ретельно дослідивши та перевіривши в ході апеляційного розгляду усі наявні в справі докази, апеляційний суд приходить переконання про відсутність в діянні ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 183-1 КУпАП, оскільки належних, достовірних і допустимих доказів, яких було б достатньо для визнання його винуватим у вчиненні цього правопорушення у судовому засіданні встановлено не було. При цьому, всі можливості для усунення сумнівів вичерпані, а сукупність зібраних та проаналізованих у справі доказів не дозволяє їх спростувати у категоричній формі та зробити беззаперечний і однозначний висновок про несплату ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини, що призвело до виникнення заборгованості, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за 06 (шість) місяців з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання.
Таким чином, постанову судді першої інстанції не можна вважати законною, обґрунтованою та належним чином вмотивованою, тому вона підлягає скасуванню через неправильне застосування норми матеріального права та порушення норм процесуального права, а провадження у справі - закриттю на підставі п.1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю складу правопорушення.
За наведених обставин, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню. 
Керуючись  ст. 294 КУпАП, апеляційний суд,

                                               П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Постанову судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09. 09. 2019 про визнання ОСОБА_1 винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.183-1 КУпАП скасувати, а провадження у справі щодо нього закрити на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю в його діях складу даного адміністративного правопорушення.
       Постанова набирає законної сили негайно, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає. 

Суддя: