Постанова
Іменем України
 
28 травня 2020 року 
м. Київ
 
справа № 552/1146/17
провадження № 61-36129св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю., 
 
учасники справи:
позивач, відповідач за об`єднаним позовом - ОСОБА_1 ,
відповідачі, треті особи за об`єднаним позовом: Полтавська міська рада, Управління майном комунальної власності міста виконавчого комітету Полтавської міської ради,
третя особа, позивач за об`єднаним позовом - Комунальне підприємство «Житлово-експлуатаційна організація № 2» Полтавської міської ради,
третя особа за об`єднаним позовом - Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Полтавської міської ради,
 
провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду міста Полтави від 07 вересня 2017 року у складі судді              Васильєвої Л. М. та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 11 жовтня           2017 року у складі колегії суддів: Дорош А. І., Кузнєцової О. Ю., Одринської Т. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
 
У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Полтавської міської ради, Управління майном комунальної власності міста виконавчого комітету Полтавської міської ради про визнання членом сім`ї наймача та визнання права користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що з березня 2016 року він проживає у квартирі АДРЕСА_1 . Згідно з ордером          від 09 січня 1981 року № 14, виданим Полтавською квартирно-експлуатаційною частиною району Міністерства оборони СРСР, вказана квартира була надана ОСОБА_2 на сім`ю з двох осіб - основному квартиронаймачу ОСОБА_2 з дружиною ОСОБА_3 . У зв`язку з тим, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 за станом здоров`я потребували допомоги в побуті та повсякденному житті, він проживав разом з ними. ОСОБА_3 була його тіткою, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Проживаючи разом, вони об`єднали їх доходи в один бюджет, разом розподіляли витрати, до нього відносилися як до своєї дитини. Він за власні кошти здійснив поховання тітки та її чоловіка. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив визнати його членом сім`ї ОСОБА_2 - наймача квартири АДРЕСА_1 , а також визнати за ним право користування зазначеним житловим приміщенням.
 
Ухвалою Київського районного суду міста Полтави від 22 березня 2017 року до участі у справі за позовом ОСОБА_1 до Полтавської міської ради, Управління майном комунальної власності міста виконавчого комітету Полтавської міської ради про визнання членом сім`ї наймача та визнання права користування житловим приміщення як третю особу залучено Комунальне підприємство «Житлово-експлуатаційна організація № 2» Полтавської міської ради (далі - КП «ЖЕО № 2» Полтавської міської ради). 
 
У квітні 2017 року КП «ЖЕО № 2» Полтавської міської ради звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: територіальна громада міста Полтави в особі Полтавської міської ради, Управління майном комунальної власності міста виконавчого комітету Полтавської міської ради, Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Полтавської міської ради, про виселення, посилаючись на те, що квартира АДРЕСА_1 перебуває на балансі КП «ЖЕО № 2» Полтавської міської ради та є власністю територіальної громади міста Полтави. У спірній квартирі проживала сім`я             ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 та був знятий з реєстраційного обліку в цій квартирі. Єдиною підставою для вселення у квартиру є ордер, однак відповідач самоправно займає спірне житло. Крім того, ОСОБА_1 зареєстрований у квартирі АДРЕСА_2 . Враховуючи викладене, КП «ЖЕО № 2» Полтавської міської ради просило виселити ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення та стягнути понесені судові витрати. 
 
Ухвалою Київського районного суду міста Полтави від 04 квітня 2017 року об`єднано в одне провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Полтавської міської ради, Управління майном комунальної власності міста виконавчого комітету Полтавської міської ради про визнання членом сім`ї наймача та визнання права користування житловим приміщенням та справу за позовом КП «ЖЕО № 2» Полтавської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи: територіальна громада міста Полтави в особі Полтавської міської ради, Управління майном комунальної власності міста виконавчого комітету Полтавської міської ради, Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Полтавської міської ради про виселення. 
 
Рішенням Київського районного суду міста Полтави від 07 вересня 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Позовні вимоги КП «ЖЕО               № 2» Полтавської міської ради задоволено. Виселено ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП «ЖЕО № 2» Полтавської міської ради судові витрати в розмірі 1 600 грн.
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що ОСОБА_1 не довів факту вселення та проживання у спірній квартирі як члена сім`ї основного квартиронаймача, а також не надав доказів звернення до наймодавця чи власника житла з питанням щодо його реєстрації, отримання згоди на реєстрацію, витрат на оплату комунальних послуг. Крім того, ОСОБА_1 зберігає право та житло за іншим місцем проживання. Посилання позивача на те, що він здійснював догляд за своїми родичами та приймав участь в їх похованні, не є доказом постійного проживання з ними у спірній квартирі як члена сім`ї та ведення з ними спільного господарства. Задовольняючи позов КП «ЖЕО № 2» Полтавської міської ради, суд виходив з того, що ОСОБА_1 проживає у спірній квартирі незаконно, а тому підлягає виселенню без надання іншого житлового приміщення.
 
Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 11 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Київського районного суду міста Полтави від 07 вересня 2017 року залишено без змін. 
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.
 
У жовтні 2017 року ОСОБА_1 подавдо Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справкасаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Київського районного суду міста Полтави від 07 вересня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 11 жовтня 2017 року і ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити, а позов КП «ЖЕО № 2» Полтавської міської ради - залишити без задоволення.
 
Касаційна скарга  ОСОБА_1 мотивована тим, що суди неповно з`ясували обставини справи, не дослідили в повному обсязі доказів і не звернули уваги на те, що відповідно до пункту 7 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207, реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі коли особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції. Суди не врахували, що затвердженою КП «ЖЕО № 2» Полтавської міської ради довідкою, а також копією виписки з лікарняної картки підтверджено факт його проживання у квартирі АДРЕСА_1 . Також суди не дали належної оцінки показанням свідків, які підтвердили його постійне проживання у спірній квартирі та намір ОСОБА_3 і ОСОБА_2 приватизувати вказану квартиру та зареєструвати його як сина в цій квартирі. Проживаючи у спірній квартирі з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , він нарівні з наймачем виконував усі обов`язки, що випливають з договору найму житлового приміщення, здійснював оплату комунальних послуг та вів з ними спільне господарство, тому його позовні вимоги підлягали задоволенню відповідно до статті 33 Конституції України, статей 64, 65, 106 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР), частини другої статті 824 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
 
У січні 2018 року Управління майном комунальної власності міста виконавчого комітету Полтавської міської ради та КП «ЖЕО № 2» Полтавської міської ради подали до Верховного Суду відзиви на касаційну скаргу, в яких просили залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, зазначивши про їх законність і обґрунтованість та безпідставність доводів скарги.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження в цій справі, витребувано її матеріали з Київського районного суду міста Полтави та зупинено виконання рішення Київського районного суду міста Полтави від 07 вересня                 2017 року в частині задоволення позовних вимог КП «ЖЕО № 2» Полтавської міської ради до закінчення касаційного провадження.
 
Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд. 
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
14 червня 2018 року справу № 552/1146/17 Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.
 
Позиція Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ». Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України в редакції, чинній до 08 лютого 2020 року).
 
Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України в редакції, чинній до 08 лютого 2020 року, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Судами встановлено, що спірною є квартира АДРЕСА_1 а не по АДРЕСА_3 , як зазначив ОСОБА_1 .
 
Згідно з ордером від 09 січня 1981 року № 14, виданим Полтавською квартирно-експлуатаційною частиною району Міністерства оборони СРСР, вказана квартира була надана ОСОБА_2 на сім`ю з двох осіб - основному квартиронаймачу ОСОБА_2 з дружиною ОСОБА_3 . 
 
За довідкою КП «ЖЕО № 2» Полтавської міської ради від 31 березня 2017 року                       № 714/02 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 був прийнятий на баланс комунального підприємства 31 березня 2012 року відповідно до рішення Полтавської міської ради від 16 березня 2012 року. 
 
У спірній квартирі з часу її отримання проживали та були зареєстрованими:               ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , який помер                             ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
 
У зв`язку зі смертю квартиронаймача та його дружини, вони були зняті з реєстраційного обліку.
 
У позовній заяві ОСОБА_1 зазначив, що в березні 2016 року він переїхав до               ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у зв`язку з тим, що його тітка ОСОБА_3 хворіла та потребувала додаткового догляду, якого не міг надати її чоловік.
 
Також судами встановлено, що позивач ОСОБА_1 є племінником ОСОБА_3 та вселився у спірну квартиру не як член сім`ї квартиронаймача, а як особа, що здійснювала догляд за ОСОБА_3 .
 
За актом обстеження житлових умов заявника від 17 лютого 2017 року, складеним КП «ЖЕО № 2» Полтавської міської ради, ОСОБА_1 був зареєстрований та проживав у квартирі АДРЕСА_2 .
 
Частинами першою, другою статті 61 ЖК УРСР передбачено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.
 
Відповідно до статті 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
 
Статтею 65 ЖК УРСР передбачено, що наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
 
Наймач жилого приміщення та члени його сім`ї, які проживають разом з ним, можуть за взаємною згодою дозволити тимчасове проживання в жилому приміщенні, що є в їх користуванні, інших осіб без стягнення плати за користування приміщенням (тимчасових жильців), в тому числі опікуна чи піклувальника, який не є членом сім`ї наймача (частина перша статті 98 ЖК УРСР).
 
Згідно зі статтею 99 ЖК УРСР піднаймачі і тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання.                       У разі припинення дії договору найму жилого приміщення одночасно припиняється і дія договору піднайму. Піднаймач і члени його сім`ї, а також тимчасові жильці зобов`язані негайно звільнити займане жиле приміщення. У разі відмовлення вони підлягають виселенню в судовому порядку, а з будинків, що загрожують обвалом, - в адміністративному порядку. Виселення проводиться без надання іншого жилого приміщення.
 
Відповідно до частини першої статті 106 ЖК УРСР повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.
 
У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли у практиці застосування судами Житлового кодексу України» із змінами, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України                       від 25 травня 1998 року № 15, судам роз`яснено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 15 постанови від 01 листопада 1996 року  № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.
 
Верховний Суд України у постанові від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс12 виклав правовий висновок про те, що під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певного порядку користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.
 
Відповідно до частини першої статті 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. 
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
 
Встановивши, що в березні 2016 року ОСОБА_1 переїхав на проживання у спірну квартиру у зв`язку з необхідністю догляду за своєю тіткою ОСОБА_3 , а не на постійне проживання як член сім`ї, а потім залишився проживати разом із квартиронаймачем ОСОБА_2 , що його проживання у спірній квартирі було нетривалим та він зберігав за собою право на житло у квартирі АДРЕСА_2 , суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про недоведеність позовних вимог ОСОБА_1 про визнання його членом сім`ї ОСОБА_2 - наймача квартири АДРЕСА_1 , а також визнання за ним права користування зазначеним житлом. Оскільки після смерті квартиронаймача та його дружини    ОСОБА_1 проживає у спірній квартирі незаконно, суди обґрунтовано виходили з того, що він підлягає виселенню без надання іншого житлового приміщення.
 
Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що затвердженою КП «ЖЕО № 2» Полтавської міської ради довідкою, а також копією виписки з лікарняної картки підтверджено факт його проживання у квартирі АДРЕСА_1 , не заслуговують на увагу, оскільки зазначені докази не підтверджують тих обставин, що ним було дотримано встановлений порядок при вселенні у спірну квартиру, що була згода на це всіх членів сім`ї наймача, що спірне приміщення було постійним місцем його проживання.
 
Посилання ОСОБА_1 в касаційній скарзі на те, що він не здійснював реєстрації свого місця проживання у квартирі АДРЕСА_1 , так як був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_2 , а відповідно до пункту 7 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207, реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою, є необгрунтованими та не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки зазначені обставини не виключали можливості зняття з реєстрації у квартирі АДРЕСА_2 та здійснення такої реєстрації у спірній квартирі в разі надання згоди на це всіх членів сім`ї наймача.
 
Відповідно до статті 57 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень              (далі - ЦПК України 2004 року), доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.
 
Частиною першою статті 58 ЦПК України 2004 року передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
 
Згідно з частиною другою статті 59 ЦПК України 2004 року обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
 
Відповідно до статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Ті обставини, що заявник проживав у спірній квартирі, надавав допомогу           ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , їх намір приватизувати квартиру АДРЕСА_1  і зареєструвати ОСОБА_1 як сина в цій квартирі, обґрунтовуються лише показаннями свідків. Доводи скарги щодо неврахуванням судами цих показань не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки суди ухвалили їх на основі оцінки всієї сукупності наданих сторонами доказів.
 
Таким чином, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
 
Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України в редакції, чинній до 08 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.
 
Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.
 
Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
 
Оскільки виконання рішення Київського районного суду міста Полтави від 07 вересня                 2017 року в частині задоволення позовних вимог КП «ЖЕО № 2» Полтавської міської ради було зупинено ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 грудня 2017 року, то у зв`язку із залишенням касаційної скарги без задоволення необхідно поновити його виконання.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
РішенняКиївського районного суду міста Полтави від 07 вересня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 11 жовтня 2017 року залишити без змін.
 
Поновити виконання рішення Київського районного суду міста Полтави                             від 07 вересня 2017 року в частині задоволення позовних вимог Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна організація № 2» Полтавської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи: територіальна громада міста Полтави в особі Полтавської міської ради, Управління майном комунальної власності міста виконавчого комітету Полтавської міської ради, Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Полтавської міської ради, про виселення.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	В. А. Стрільчук	
 	 	
 	С. О. Карпенко	
 	 	
 	М. Ю. Тітов