Номер провадження: 22-ц/813/1552/20 
Номер справи місцевого суду: 521/9895/16-ц
Головуючий у першій інстанції Гуревський В. К.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.05.2020 року                                                                  м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 

головуючого:  Драгомерецького М.М. (суддя-доповідач),
суддів:          Громіка Р.Д., 
                         Дрішлюка А.І., 
 
при секретарі: Павлючук Ю.В., 
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 08 жовтня 2019 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -
 
В С Т А Н О В И В: 
ПАТ «ОТП Банк» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 03 березня 2008 року між банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №ML-500/031/2008, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 20 000 доларів США строком повернення кредиту не пізніше 03 березня 2020 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 5,99% річних, а відповідач зобов`язався сплачувати платежі встановлені договором, згідно графіку погашення, додатків до договору. 
В забезпечення виконання зобов`язань щодо погашення кредиту, сплаті відсотків за користування кредитом, а також відшкодування збитків, пов`язаних із порушенням умов кредитного договору, 03 березня 2008 року між банком та ОСОБА_2 був укладений договір поруки №SR-500/031/2008, відповідно до умов якого поручитель поручився за виконання ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань у повному обсязі.
05 травня 2010 року та 25 вересня 2014 року між банком та відповідачами було укладено додаткові договори до Кредитного договору та Договору поруки, відповідно до яких боржникам надавався пільговий період для погашення кредиту. 
Однак у зв`язку із неналежним виконанням своїх зобов`язань, станом на 23 березня 2016 року у відповідачів виникла прострочена заборгованість за кредитним договором №ML-500/031/2008 від 03 березня 2008 року в сумі 459 546,03 гривень, з яких: - тіло кредиту - 14837,35 доларів США, що за курсом НБУ станом на 23 березня 2016 року складає 387291,74 гривень; - відсотки за кредитом за період з 22 вересня 2014 року по 22 березня 2016 року - 2768,10 доларів США, що за курсом НБУ складає 459 546,03 гривень, на підставі цього позивач вимагає стягнення солідарно з відповідачів заборгованості за кредитним договором та стягнути з відповідачів на користь позивача в рівних частках суму судових витрат у розмірі 6 893,21 гривень.
Представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутністю, на позовних вимогах наполягав у повному обсязі та не заперечував проти заочного розгляду справи.
Представник відповідача позов не визнав зазначивши, що про наявність певної суми заборгованості відповідачів за тілом кредиту та за відсотками, позивач виходить з розрахунків банку від 23 березня 2016 року. Проте, даний розрахунок банку від 23 березня 2016 року не є належним і допустимим доказом у справі і тому не може бути взято судом до уваги.
У вказаному розрахунку банку від 23 березня 2016 року не містить інформації щодо розрахунку заборгованості, що утворилася по тілу кредиту та розрахунку відсотків. В ній не зазначено дати та розмір погашення кредиту та відсотків по кредиту, з посиланням на відповідні платіжні документи, не зазначені періоди за які нараховані відсотки. Довідка також містить перерахування заборгованості (яка існує в дол. США ) в гривню за курсом НБУ без зазначення дати такого курсу. Початок перебігу строку позовної давності відповідно до ст. 261 ЦК України співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 08 жовтня 2019 року позовні вимоги задоволено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до рішення зборів суддів Одеського апеляційного суду від 16 березня 2020 року, відповідно до ч. 2 ст. 29 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19, Одеський апеляційний суд тимчасово, на час дії карантину, зупинив розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судового процесу та вільних слухачів, припинив їх пропуск до залів судових засідань, також призупинено проведення масових заходів, не пов`язаних із процесуальною діяльністю, зокрема, особистий прийом громадян, конкурси, екскурсії, круглі столи, семінари тощо.
На час розгляду справи заяви про відкладення розгляду справи від сторін не надходило.
Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги. 
Окрім того, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
При цьому, явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.
На підставі зазначеного, колегія суддів дійшла до висновку розгляд справи за відсутності належним чином сповіщених сторін.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлене 18 травня 2020 року. 
Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах вимог заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав.
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
За змістом статей 15, 16 ЦК України, особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 ЦК України.
Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
Частиною першою статті 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Статтею 536 ЦК України визначено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Статтею 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно  статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Всі умови договору з моменту його укладення стають однаково обов`язковими для виконання сторонами.
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (стаття 611 ЦК України)
Згідно статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Частиною 2 статті 1050 ЦК України передбачено, що, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Частиною 1 статті 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.
Як зазначено у частинах 1 та 2 статті 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.
Судом першої інстанції встановлено, що03 березня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», провонаступник Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №ML-500/031/2008, за яким Банк надав відповідачу в кредит грошові кошті у іноземній валюті в розмірі 20 000,0 доларів США строком повернення кредиту не пізніше 03 березня 2020 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 5,99% річних, а відповідач зобов`язався сплачувати платежі встановлені договором, згідно Графіку погашення, додатків до договору (а. с. 9-17, 19-24).
В забезпечення виконання зобов`язань щодо погашення кредиту, сплаті відсотків за користування кредитом, а також відшкодування збитків, пов`язаних із порушенням умов кредитного договору, Банк укладав в день укладення цього договору з ОСОБА_2 договір поруки №SR-500/031/2008, за яким поручитель поручився за виконання ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань у повному обсязі, відповідно до умов договору поруки, у випадку невиконання або неналежного виконання зобов`язань по кредитному договору поручитель та боржник несуть солідарну відповідальність перед банком за невиконання умов договору (а. с. 48-49).
05 травня 2010 року та 25 вересня 2014 року між Банком та відповідачами було укладено додаткові договори до кредитного договору та договору поруки, відповідно до якого боржникам надавався пільговий період для погашення кредиту (а. с. 26-47, 50-54).
У зв`язку з тим, що позичальник належним чином свої обов`язки не виконує, станом на 23 березня 2016 року у нього виникла заборгованість за кредитним договором №ML-500/031/2008 від 03 березня 2008 року в сумі 459 546,03 гривень, з яких: - тіло кредиту - 14 837,35 доларів США, що за курсом НБУ станом на 23 березня 2016 року складає 387 291,74 гривень; - відсотки за кредитом за період з 22 вересня 2014 року по 22 березня 2016 року - 2 768,10 доларів США, що за курсом НБУ складає 459 546,03 гривень  (а. с. 3, 88-90).
Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що позичальник ОСОБА_1  та поручитель ОСОБА_2 не виконали взяті на себе зобов`язання за кредитним договором та договором поруки в сумі, строки та на умовах, що передбачені вказаними договорами, тому  позов є обґрунтованим й підлягає стягненню в солідарному порядку з відповідачів на користь Банку сума заборгованості у повному обсязі в межах заявлених вимог.
Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наступного.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. 
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Однак, в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та не надав правильної оцінки наявним у справі доказам.
Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів. 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. 
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».
Однак,  ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції Банком не доведено належним чином підстави позову.
03 червня 2016 року Банк звернувся до суду з вказаним позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором №ML-500/031/2008 від 03 березня 2008 року станом на 23 березня 2016 року в сумі 459 546,03 гривень, з яких: - тіло  кредиту - 14 837,35 доларів США, що за курсом НБУ станом на 23 березня 2016 року складає 387 291,74 гривень; - відсотки за кредитом за період з 22 вересня 2014 року по 22 березня 2016 року - 2 768,10 доларів США, що за курсом НБУ складає 459 546,03 гривень (а. с. 1-2).
Згідно пункту 1.10.1 кредитного договору №ML-500/031/2008 від 03 березня 2008 року для визначення суми і підстав виконання боргових зобов`язань або будь-якої їх частини остаточною підставою є бухгалтерські книги та рахунки Банку (а. с. 11).
Обґрунтовуючи розмір заборгованості за кредитом Банк надав розрахунок заборгованості за кредитним договором від 23 березня 2016 року, що міститься на аркуші справи 3, який складається з двох строчок та не містить інформації щодо розрахунку заборгованості, що утворилася по тілу кредиту та розрахунку відсотків, в ньому не зазначено дати та розміри погашення кредиту та відсотків по кредиту, з посиланням на відповідні платіжні документи, не зазначені періоди за які нараховані відсотки, що виключало можливість перевірки його обґрунтованості.
На вимогу суду першої інстанції 06 грудня 2016 року Банком наданий так званий поширений розрахунок заборгованості за кредитним договором, який міститься на аркушах справи 88-90. 
Проте, документами, які можуть підтвердити наявність або відсутність заборгованості, а також встановлювати розмір зазначеної заборгованості, можуть бути згідно із пунктом 1.10.1. кредитного договору виключно документи первинної бухгалтерської документації, оформлені згідно нормам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», оскільки лише первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій та складені під час здійснення господарської операції - є правовою підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій, а також особовий рахунок Банку. 
Встановлено, що Банком не надано ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції первинних бухгалтерських документів відносно видачі кредиту та його часткового погашення (платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки, та ін.), тому не має підстав вважати, що розмір заборгованості відповідача перед позивачем, а також суми відсотків, зазначені в розрахунку та довідці є правильними. Таким чином, Банком не доведено існування заборгованості як на дату, визначену банком у позові, так і у розмірі, визначеному банком. 
За таких підстав, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, колегія судів дійшла висновку про те, що розрахунок заборгованості за кредитним договором, наданий Банком 06 грудня 2016 року, не знайшов свого підтвердження в ході судового розгляду справи, оскільки не підтверджений достатніми та достовірними доказами. Не доведено обґрунтованість та правильність розрахунку заборгованості за кредитом.
Тому, вимоги Банку є незаконними, необґрунтованими й задоволенню не підлягають.
Порушення судом норм процесуального права, а саме, статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, статті 1054 ЦК України, у відповідності до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України є підставою для скасування  рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову Банку.
Таке рішення апеляційного суду буде відповідати вимогам Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме, статті 6 (право на справедливий суд), статті 13 (права на ефективний засіб юридичного захисту позивача від неправомірних дій відповідача), статті 17 (заборона зловживання правами, передбаченими цією Конвенцією з боку відповідача) та статті 1 Першого Протоколу (захист права власності та права мірно володіти своїм майном).
На підставі частин 1 та 13 статті 141 ЦПК України судовій збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Позивач поніс і документально підтвердив витрати по сплаті судового збору при подачі апеляційної скарги в сумі 5 169,90 грн., тому у зв`язку з задоволенням апеляційної скарги присудженню з Банку на користь відповідача ОСОБА_1 підлягає судовий збір в сумі 5 169,90 грн..
  Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 382-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-
П О С Т А Н О В И В
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 08 жовтня 2019 року скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити. 
Стягнути з Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» (код ЄДРПОУ 21685166) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 5 169,90 гривень.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду. 
Повний текст судового рішення складено: 18 травня 2020 року.
       
Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький 

А.І. Дрішлюк

Р.Д. Громік