ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/66/19                                                        Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Шрамко Ю.Т.,                                                                                                                                                        Суддя-доповідач Кобаль М.І.   

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2020 року                                                                                            м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого                                   Кобаля М.І.,
суддів                                            Бужак Н.П., Костюк Л.О.
при секретарі                                   Горяіновій Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні без участі сторін апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції  у місті Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 червня 2019 року в справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у м. Києві про зобов`язання вчинити дії, -
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції у місті Києві (далі по тексту - відповідач, ГУ НП у місті Києві) в якому просив:
- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за період затримки видачі трудової книжки та розрахунку при звільненні за період з 02.02.2018 по 26.02.2018 в сумі 8     737,20 грн.;
- стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки в сумі 3 501,30 грн.;
- стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію за спричинену моральну шкоду в сумі 10 000,00 грн.
Рішенням Оружного адміністративного суду міста Києва від 18 червня 2019 року значений позов задоволено частково. 
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Сторони в судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце слухання справи повідомлялися належним чином.
12.05.2020 року на адресу суду від ГУ НП у місті Києві надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.
Колегія суддів апеляційної інстанції, дослідивши зазначене клопотання дійшла висновку, що воно не підлягає задоволенню, оскільки участь сторін не є обов`язковою, а матеріали справи містять належні докази для розгляду справи по суті. 
Відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України неявка сторін належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи, не перешкоджає слуханню справи.
Справу розглянуто у відкритому судовому засіданні в м. Києві, без фіксації судового процесу, в порядку ч. 4 ст. 229 КАС України.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, виходячи з наступного. 
Згідно із ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Таким чином, суд апеляційної інстанції надає оцінку спірним правовідносинам лише в частині задоволених позовних вимог, які оскаржуються  ГУ НП у місті Києві.
Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 проходив службу в органах Національної поліції, зокрема в Оболонському управлінні поліції.
Наказом ГУ НП у місті Києві № 86 о/с від 31.01.2018 року звільнений зі служби починаючи з 01.02.2018 року, згідно з пунктом 7 (за власним бажанням) частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію».
Згідно з доводами позивача, у день звільнення останній був на службі, що відповідачем не спростовано, однак, всупереч вимогам законодавства, відповідач у цей день не видав йому трудову книжку та не здійснив з ним повний розрахунок. 
Зокрема, трудову книжку позивачу видано лише 18.02.2018 року, що підтверджується розпискою від 18.02.2018 року, а розрахунок проведено 26.02.2018 року, що підтверджується банківською випискою по рахунку позивача. До того ж розрахунок проведено не в повному обсязі, оскільки позивачу не виплачено грошову компенсацію за 10 днів невикористаної щорічної відпустки за 2017 рік.
Вважаючи вказані дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом для захисту своїх прав та законних інтересів.
Приймаючи рішення про часткове задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що несвоєчасний розрахунок з позивачем є триваючим правопорушенням, а тому останньому має бути сплачено грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за 2017 рік та середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні за період з 02.02.2018 по 26.02.2018, тобто станом на день фактичного повного розрахунку.
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними.
Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.
Згідно статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
Так, Законом України «Про Національну поліцію» (тут і далі у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.
Статтею 93 цього Закону     визначено порядок обчислення тривалості відпусток поліцейських.
Так, відповідно до цієї правової норми тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються.
Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки.
За кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів.
Відпустка тривалістю менше 10 діб за бажанням особи рядового або керівного складу може бути надана одночасно з черговою відпусткою в наступному році.
Поліцейським дозволяється, за бажанням, використовувати відпустку частинами. Одна частина відпустки має бути не менше 10 діб.
Чергова відпустка надається поліцейському, як правило, до кінця календарного року.
Поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення.
При звільненні поліцейського проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року.
За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, а саме: зі змісту наказу ГУ НП у місті Києві №86 о/с від 31.01.2018 року, що станом на день звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції - 01.02.2018 року, невикористана відпустка за 2018 рік останнього становить 3 доби (а.с.11).
У вказаному наказі відсутня          інформація про дні невикористаної відпустки позивача за 2017 рік. 
Однак, всупереч доводам відповідача, відсутність такої інформації в наказі не є підтвердженням відсутності у позивача невикористаної відпустки за 2017 рік.
Крім того, доводи відповідача про те, що позивачем не було оскаржено вказаний наказ не можуть бути підтвердженням згоди позивача з відсутністю невикористаної за згаданий період відпустки, а саме: 2017 рік.
Натомість, матеріалами справи підтверджується, що позивач звертався до керівництва із рапортами від 06.12.2017 року про надання йому 10 діб невикористаної відпустки          за 2017 рік або виплати компенсації за ці дні невикористаної відпустки, у задоволенні яких йому було відмовлено.
Так, зокрема, листом Оболонського управління поліції від 23.01.2018 року №П-6620/125/51/01-2018 позивачу роз`яснено, що відповідно до законодавства за бажанням поліцейського невикористана чергова відпустка може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік, а грошова компенсація за невикористану відпустку виплачується лише поліцейському, який звільняється.
З наведеного вбачається, що відповідач не заперечує того, що позивач за 2017 рік не використав 10 днів відпустки, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що дана обставина є встановленою та не потребує додаткового доказування.
Крім того, не заслуговують на увагу суду доводи відповідача, що позивач у зв`язку зі звільненням у 2018 році, мав право тільки на отримання компенсації за невикористану відпустку у році звільнення та не має право на отримання компенсації за невикористану відпустку за інші періоди служби.
У свою чергу, стаття 93 Закону України «Про Національну поліцію» не містить приписів, які забороняють виплату поліцейському, який звільняється, компенсації за невикористану відпустку за інші періоди служби.
До правовідносин, пов`язаних з проходженням публічної служби підлягає застосуванню трудове законодавство, в тому числі     Кодекс законів про працю України (далі - КЗпП України) та Закон України «Про відпустки».
Згідно зі статтею 24 Закону України «Про відпустки», норми якої кореспондуються з нормами статті 83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А 1 групи.
Таким чином, при звільненні ОСОБА_1 , окрім компенсації за невикористану відпустку за 2018 рік, мав право на компенсацію за невикористану відпустку за 2017 рік, проте, як вбачається з матеріалів справи, вказану компенсацію відповідачем безпідставно не виплачено.
Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнути з ГУ НП у м. Києві на користь ОСОБА_1 грошової компенсації за 10 днів невикористаної відпустки за 2017 рік.
Відповідно до абзацу 1 пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.
Пунктом 7 цього ж Порядку визначено, що нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.
Таким чином, розмір компенсації за 10 днів невикористаної відпустки за 2017 рік становить 3 501,30 грн. (127     800,24 грн. (сума виплати за останні 12 місяців) : 365 (кількість календарних днів року) = 350,13 грн. х 10 (кількість днів невикористаної відпустки) = 3 501,30 грн.).
Розмір виплат за 2017 рік підтверджується випискою по банківському рахунку позивача. Вказаний розрахунок не заперечувався відповідачем.
Правовими положеннями ч. 1     статті 47 КЗпП встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
У свою чергу, ч. 1 статті 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
Всупереч викладеним правовим нормам відповідач не провів з позивачем розрахунок у день його звільнення, здійснивши такий розрахунок лише 26.02.2018 року. Крім того, цей розрахунок проведено не в повному обсязі з огляду на протиправну невиплату позивачу компенсації за невикористану відпустку за 2017 рік, що відповідно до частини першої     статті 117 КЗпП України є підставою для виплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Згідно з частиною 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в     статті 116 цього Кодексу, при відсутності           спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Отже, несвоєчасний розрахунок зі звільненим працівником є триваючим правопорушенням, отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог у зв`язку з таким порушенням лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного повного розрахунку.
Таким чином, позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку в розмірі 8     737,20 грн. за затримку розрахунку при звільненні, за період з 02.02.2018 по 26.02.2018, є обґрунтованою та підлягає задоволенню. 
Аналіз наведених правових положень та вищезазначених обставин справи дає підстави суду апеляційної інстанції для висновку, що належним і ефективним способом захисту порушеного права позивача є стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за 2017 рік в сумі 3 501,30 грн. та середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні, за період з 02.02.2018 по 26.02.2018, в сумі 8     737,20 грн. 
Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 1 ст. 6 КАС України).
Верховенство права є найважливішим принципом правової держави. Змістом цього принципу є пріоритет (тобто верховенство) людини, її прав та свобод, які визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Цей принцип закріплено у ст. 3 Конституції України.
Окрім того, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 р. N 15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Відповідно до пункту 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Згідно пункту 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Отже, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. 
Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена в справі «Пономарьов проти України» (пункт 40 мотивувальної частини рішення від 3 квітня 2008 року), в якому Суд наголосив, що «право на справедливий судовий розгляд», яке гарантовано п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. 
У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції не зобов`язує держав - учасників Конвенції створювати апеляційні чи касаційні суди. Однак там, де такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6» (пункт 22 мотивувальної частини рішення від 20 липня 2006 року).
Отже, даний адміністративний позов підлягає частковому задоволенню, а тому доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу суду.
Колегія суддів апеляційної інстанції доходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.
Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. 
Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.
У зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -      
     
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції  у місті Києві - залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 червня 2019 року - залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя:                                                                      М.І. Кобаль

Судді:                                                                                          Н.П. Бужак

                                                                                                              Л.О. Костюк

Повний текст виготовлено 26.05.2020 року