Постанова                                                          
Іменем України
 
24 березня 2020 року
м. Київ
 
справа № 569/2824/18
 
провадження № 61-15031св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Осіяна О. М.,
 
учасники справи:
позивач - Рівненська міська рада,
відповідач -  ОСОБА_1 , 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,-   Управління земельних відносин виконавчого комітету Рівненської міської ради, 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 27 лютого 2019 року у складі судді Тимощука О. Я. та постанову Рівненського апеляційного суду                          від 20 червня 2019 року у складі колегії суддів: Боймиструка С. В.,                  Гордійчук С. О., Бондаренко Н. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2018 року Рівненська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання укладеним договору оренди землі. 
Позовна заява мотивована тим, що рішенням Рівненської міської ради                       від 16 березня 2017 року № 2582 «Про передачу в оренду громадянці        ОСОБА_1 земельної ділянки на АДРЕСА_1 , на якій знаходиться об`єкт нерухомого майна» ОСОБА_1 передано в оренду строком на десять років земельну ділянку площею 13 142 кв. м по АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 5610100000:01:006:0034, цільове призначення: для будівництва та обслуговування будівель торгівлі. Зазначала, що з набуттям права власності на нерухоме майно та прийняттям міською радою рішення про надання земельної ділянки в оренду у ОСОБА_1 виник обов`язок щодо оформлення права оренди земельної ділянки та сплати за користування нею, оскільки згідно зі статтею 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним, об`єктом плати за землю є земельна ділянка.
На підставі вказаного просила визнати договір оренди вищевказаної земельної ділянки укладеним між Рівненською міською радою та                         ОСОБА_1 строком на десять років на умовах проекту договору відповідно до пропозиції Рівненської міської ради від 15 грудня 2017 року № 08-1970.
 
У травні 2018 року  ОСОБА_1  звернулася із зустрічним позовом до Рівненської міської ради про визнання укладеним договору оренди землі.
В обґрунтування зустрічної позовної заяви вказувала, що вона є власником комплексу будівель та споруд, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці площею 1,3142 га, кадастровий номер: 5610100000:01:006:0034, а тому відповідно до статті 7 Закону України «Про оренду землі» та частини другої  статті 120 Земельного кодексу України,               статті 377 Цивільного кодексу України вона отримала право оренди земельної ділянки, що знаходиться під зазначеними вище об`єктами нерухомого майна на тих самих умовах, що існували у попереднього орендаря.
Враховуючи зазначене, просила визнати укладеним договір оренди відповідно до редакції, яка направлялася нею до Рівненської міської ради листом                       від 26 січня 2018 року.
 
Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 07 червня            2018 року зустрічний позов ОСОБА_1 до Рівненської міської ради                       про визнання укладеним договору оренди землі прийнято до спільного розгляду з позовом Рівненської міської ради до ОСОБА_1 про визнання укладеним договору оренди землі.
 
Короткий зміст оскаржуваних судових рішень 
 
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 27 лютого                  2019 року, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного суду                  від 20 червня 2019 року, позов Рівненської міської ради задоволено.
Визнано договір оренди земельної ділянки площею 13 142 кв. м, яка знаходиться у АДРЕСА_1 , цільове призначення: для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, кадастровий номер: 5610100000:01:006:0034, укладеним між Рівненською міською радою та  ОСОБА_1  строком на десять років з моменту набрання чинності рішення суду на умовах проекту договору відповідно до пропозиції Рівненської міської ради від 15 грудня 2017 року № 08-1970.
 
Стягнуто з  ОСОБА_1  на користь Рівненської міської ради судовий збір у розмірі 1 762,00 грн.
 
У задоволенні зустрічного позову  ОСОБА_1 до Рівненської міської ради про визнання договору оренди земельної ділянки з кадастровим номером 5610100000:01:006:0034 та площею 1,3142 га, що знаходиться за адресою:                АДРЕСА_1 , укладеним між Рівненською міською радою та   ОСОБА_1 з моменту набрання чинності рішення суду у редакції, що була надіслана ОСОБА_1 до Рівненської міської ради листом від 26 січня                    2018 року, відмовлено за безпідставністю.
 
Ухвалюючи рішення про задоволення первісного позову та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що у запропонованому Рівненською міською радою проекті договору оренди землі розмір орендної плати визначений на підставі затвердженої нормативної грошової оцінки земельної ділянки та складає 3 відсотки. Разом із тим, проект договору оренди земельної ділянки, запропонований ОСОБА_1 , не може бути визнаний укладеним, оскільки він ґрунтується на нормах законодавства, які втратили свою актуальність на день укладення договору оренди землі.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У касаційній скарзі, поданій у серпні 2019 року до Верховного Суду,                     ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову Рівненської міської ради та повністю задовольнити зустрічний позов ОСОБА_1 .
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду                          від 02 вересня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою  ОСОБА_1 , витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
 
У вересні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанцій не враховано, що встановлення розміру орендної плати на рівні 3 відсотків нормативної грошової оцінки землі суперечить пункту 288.5 статті 288 Податкового кодексу України. Зазначає, що судами проігноровано питання зміни у договорі оренди цільового призначення земельної ділянки, яке є істотною умовою договору та прямо впливає на визначення розміру орендної плати. Вважає, що в силу приписів статті 120 Земельного кодексу України та статті 377 Цивільного кодексу України з моменту набуття права власності на будівлі, розташовані на земельній ділянці, вона набула право оренди на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У поданому відзиві на касаційну скаргу Рівненська міська рада посилається на те, що оскаржувані рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Вважає, що нормативна грошова оцінка у запропонованому відповідачем договорі оренди земельної ділянки не може бути застосована, оскільки вже нечинна, а твердження ОСОБА_1 про автоматичне набуття права оренди у зв`язку із переходом права власності на будівлі є безпідставними.
Окрім того, Рівненською міською радою подано клопотання про закриття провадження у справі, яке мотивовано тим, що судами першої та апеляційної інстанцій справа розглядалася у порядку спрощеного провадження як малозначна, а тому вона не підлягає касаційному оскарженню. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Судами встановлено, що  ОСОБА_1 є власником комплексу будівель та споруд, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці площею 13 142 кв. м з кадастровим номером 5610100000:01:006:0034.
 
ОСОБА_1 неодноразово зверталась до Рівненської міської ради із заявами щодо передачі вказаної земельної ділянки в оренду та укладення відповідного договору.
Рішенням Рівненської міської ради від 16 березня 2017 року № 2582                   передано в оренду ОСОБА_1 строком на десять років земельну ділянку площею 13 142 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 5610100000:01:006:0034, цільове призначення: для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (для обслуговування комплексу будівель та споруд). 
 
У грудні 2017 року Рівненською міською радою надіслано ОСОБА_1 пропозицію від 15 грудня 2017 року № 08-1970 - проект договору оренди землі. 
 
Листом від 26 січня 2018 року ОСОБА_1 повідомлено Рівненську міську раду про те, що вищевказана редакція договору оренди землі не може бути підписана, та запропоновано нову редакцію договору оренди землі для підписання.
 
2. Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закону України від 15 січня 2020 року       № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин розгляд касаційної скарги  ОСОБА_1  на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 27 лютого 2019 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 20 червня 2019 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року                № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.
 
Положенням частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга  ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення.
 
Встановлено й вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими та підстав для їх скасування немає.
 
Відповідно до пункту 288.1 статті 288 Податкового кодексу України підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки, оформлений та зареєстрований відповідно до законодавства.
 
Згідно з підпунктом 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 Податкового кодексу України розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою за розмір земельного податку: для земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких проведено, - у розмірі не більше 3 відсотків нормативної грошової оцінки. 
 
Як вбачається з матеріалів справи, розмір орендної плати у запропонованому Рівненською міською радою проекті договору оренди землі визначений на підставі нормативної грошової оцінки земельної ділянки, затвердженої рішенням Рівненської міської ради від 04 липня 2013 року № 3122, та встановлений на рівні 3 відсотків нормативної грошової оцінки, що відповідає вимогам підпункту 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 Податкового кодексу України.
 
Виходячи з наведеного, суди першої та апеляційної інстанцій вірно зазначили, що запропонований ОСОБА_1 розмір орендної плати на рівні                          1 відсотка нормативної грошової оцінки ґрунтується на неправильному тлумаченні заявником законодавчих норм та нормативному документі органу місцевого самоврядування, який втратив свою актуальність на день укладення договору оренди землі. ОСОБА_1 визначила його, виходячи з нормативної грошової оцінки спірної земельної ділянки станом на травень 2006 року, хоча з січня 2014 року була визначена нова грошова оцінка, а стара рішенням Рівненської міської ради від 04 липня 2013 року № 3122 визнана такою, що втратила силу.
 
Доводи заявника про недотримання Рівненською міською радою істотних умов договору оренди, зокрема, щодо зміни цільового призначення земельної ділянки є помилковими. Судами першої та апеляційної інстанцій правильно встановлено, що зазначені у статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотні умови договору оренди, як і вимоги Типової форми договору оренди землі, міською радою дотримані, а умова про цільове призначення не є істотною. Окрім того, суди обґрунтовано виходили з того, що відповідно до статті 120 Земельного кодексу України та статті 377 Цивільного кодексу України зміна цільового призначення заборонена для особи, до якої перейшло право користування земельною ділянкою, а не для власника такої ділянки. Так, в силу приписів статті 20 Земельного кодексу України зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності є правом Рівненської міської ради як власника землі.
 
Щодо посилання заявника на автоматичний перехід права користування земельною ділянкою внаслідок переходу права власності на нерухоме майно, розташоване на ній, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до статті 7 Закону України «Про оренду землі», статей 120, 141 Земельного кодексу України внаслідок переходу права власності на нерухоме майно, розташоване на земельній ділянці, до нового власника майна переходить і право користування цією земельною ділянкою з одночасним припиненням цього права у попереднього орендаря.
 
Разом із тим, перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї прав тільки на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частини земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування всією земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача-власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості, розташованого на ній (пункти 8.16 і 8.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16).
 
Таким чином, перехід права власності на нерухоме майно ще не свідчить про автоматичне виникнення права оренди всієї земельної ділянки, на якій воно розташоване, а тільки покладає на власника обов`язок оформити право користування у встановленому законом порядку.
 
Крім того, твердження заявника про те, що у зв`язку з придбанням нерухомості на спірній земельній ділянці вона набула право оренди на тих самих умовах, що були у попереднього землекористувача, колегія суддів вважає безпідставними. В матеріалах справи наявний договір оренди землі                            від 24 травня 2006 року, з якого вбачається, що Рівненська міська рада надала, а товариство з обмеженою відповідальністю «Вторма-Рівне» (попередній землекористувач) прийняло у платне користування земельну ділянку загальною площею 13 142 кв. м, яка знаходиться за адресою:                          АДРЕСА_1 , строком на 10 років. Вказаний договір було зареєстровано у Рівненській регіональній філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Держкомземі України» 03 липня 2006 року за № 040658300184. Таким чином, ОСОБА_1 відповідно до частини другої статті 120 Земельного кодексу України мала право користуватися вказаною земельною ділянкою на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що і ТОВ «Вторма-Рівне», до закінчення строку дії договору оренди, тобто до 02 липня 2016 року. У той же час, рішення Рівненської міської ради «Про передачу в оренду громадянці  ОСОБА_1 земельної ділянки на          АДРЕСА_1 , на якій знаходиться об`єкт нерухомого майна», було прийнято 16 березня 2017 року, тобто по закінченню строку дії договору оренди.
 
Твердження заявника про те, що судами першої та апеляційної інстанцій не взято до уваги постанову Вищого господарського суду України від 15 вересня 2015 року у справі № 910/3981/15-г, не приймаються судом, оскільки у наведеній постанові та оскаржуваних судових рішеннях встановлено різні фактичні обставини справи.
 
Інші доводи касаційної скарги не можуть бути підставою для скасування законних та обґрунтованих рішень, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. У силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
Розглянувши клопотання Рівненської міської Ради про закриття провадження у справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для його задоволення, оскільки обставини, на які посилається Рівненська міська рада у клопотанні, не належать до переліку підстав для закриття касаційного провадження, зазначених у статті 396 ЦПК України. 
 
Крім того, відповідно до частини четвертої статті 193 ЦПК України у випадку подання зустрічного позову у справі, яка розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, суд постановляє ухвалу про перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження. 
 
Таким чином, ця справа не могла розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження. При цьому колегія суддів враховує, що порядок розгляду справи судами попередніх інстанцій сторонами не оскаржується.
 
Згідно з частиною другою статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Виходячи з того, що, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, колегія суддів вважає, що не постановлення ухвали про розгляд справи за правилами загального позовного провадження не впливає на правильність розгляду справи та не є підставою для скасування правильних по суті та законних судових рішень.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишити без змін. 
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
У задоволенні клопотання Рівненської міської ради про закриття касаційного провадження у справі відмовити.
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 27 лютого                  2019 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 20 червня                    2019 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                           Н. Ю. Сакара
 
О. В. Білоконь
 
О. М. Осіян