ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2020 року	Львів	Справа № 345/703/20 пров. № А/857/5039/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                                    Онишкевича Т.В., 
суддів                                                                       Обрізка І.М., Попка Я.С.,
з участю секретаря судових засідань                                Гром І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Галицької митниці Держмитслужби на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 06 квітня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Галицької митниці Держмитслужби про скасування постанови та закриття провадження у справі про порушення митних правил, 

суддя(і) у І інстанції                                                            Юрчак Л.Б., 
час ухвалення рішення                                                  не зазначено,
місце ухвалення рішення                                                  м. Калуш,
дата складення повного тексту рішення                              не зазначено,

ВСТАНОВИВ:

20 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду із позовом, у якому просив визнати протиправною та скасувати постанову Галицької митниці ДФС (далі - Митниця) від 11 лютого 2020 року у справі про порушення митних правил № 182/20600/19 та закрити справу про адміністративне правопорушення.

Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 06 квітня 2020 року у справі № 345/703/20 позов було задоволено частково. Постанову Митниці від 11 лютого 2020 року № 182/20600/19 скасовано та закрито провадження у справі. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
При цьому суд першої інстанції виходив із того, що у ході розгляду справи було встановлено відсутність у діях ОСОБА_1 складу правопорушення, передбаченого статтею 485 Митного кодексу України (далі - МК), та безпідставність притягнення його до адміністративної відповідальності оскаржуваною постановою. Разом із тим, позов не містить правових підстав для визнання вказаної постанови протиправною, а тому у цій частині у задоволенні заявлених вимог слід відмовити.

У апеляційній скарзі Митниця просить зазначену ухвалу суду скасувати та відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 у повному обсязі. Обґрунтовує свої вимоги тим, що позивачем під час митного оформлення автомобіля марки «Skoda», модель «Fabia», рік виготовлення - 2011, номер кузова НОМЕР_1 було надано органам доходів і зборів документи, необхідні для визначення митної вартості автомобіля, які містять неправдиві відомості, що призвело до зменшення розміру митних платежів на сумі 18955,90 грн. Матеріалами справи доведено факт вчинення позивачем порушення митних правил та правомірність притягнення його до відповідальності із врахуванням всіх наявних у справі доказів у межах санкції статті 485 МК. 

Учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, на виклик апеляційного суду не прибули, що відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає розгляду справи. 

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Як безспірно встановлено судом першої інстанції, 26 серпня 2018 року ОСОБА_1 через пункт пропуску «Шегині-Медика» митного поста «Мостиська» Львівської митниці ДФС було ввезено на митну територію України автомобіль марки «Skoda», модель «Fabia», рік виготовлення - 2011, номер кузова НОМЕР_1 .
04 вересня 2018 року до Івано-Франківської митниці ДФС представником ПП «Брок-Вест» було подано митну декларацію № UA206010/2018/409619 щодо вказаного транспортного засобу, у якій у графі «8» - одержувач та у графі « 9» - особа, відповідальна за фінансове регулювання, вказаний ОСОБА_1 , а у графах « 22», « 42» була зазначена ціна автомобіля - 1200 євро. Одночасно було подано фактуру б/н від 23 серпня 2018 року, у якій ціна автомобіля також становить 1200 євро.
У ході розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що документи, подані декларантом при митному оформленні вказаного транспортного засобу, не викликали жодного сумніву як щодо порядку їх заповнення, так і щодо їх змісту, не мали будь-яких розбіжностей, виправлень, містили необхідні відомості на підтвердження числових значень складових митної вартості товару та ціни, що була фактично сплачена за цей товар. Докази того, що такі документи підроблені чи містять неправдиві відомості у матеріалах справи відсутні.
Відповідно до листа митних органів Королівства Нідерландів № NL19DZA00140252WZ від 18 вересня 2019 року та наданої завіреної копії фактури № 10191 від 15 серпня 2018 року автомобіль марки «Skoda», модель «Fabia», рік виготовлення - 2011, номер кузова НОМЕР_1 був проданий нідерландською компанією Carcleaning Shiny Cars Stedebroec громадянину ОСОБА_2 (АДРЕСА_1) за ціною 3000 євро (а.с. 37-41).
06 грудня 2019 року головним державним інспектором відділу оперативного реагування, взаємодії з митними органами іноземних держав та моніторингу управління протидії митним правопорушенням та міжнародної взаємодії Івано-Франківської митниці ДФС Шпинтою Т.І. щодо ОСОБА_1 . було складено протокол про порушення ним митних правил за статтею 485 МК.
11 лютого 2020 року в.о. начальника Галицької митниці Держмитслужби Цабаком В.Я. винесено оспорювану постанову № 182/20600/19 про визнання ОСОБА_1 винним у вчиненні правопорушення, передбаченого статтею 485 МК, та накладення на нього стягнення у виді штрафу у розмірі 56867,70 грн, що становить 300 відсотків несплаченої суми митних платежів.
Не погодившись із зазначеним рішенням митного органу, ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду із цим позовом.

Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Приписами частини 2 статті 1 МК передбачено, що відносини, пов`язані із справлянням митних платежів, регулюються цим Кодексом,  Податковим кодексом України  та іншими законами України з питань оподаткування.
Згідно із частиною 1 статті 49 МК митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.
Виходячи із положень частини 1 статті 51 МК митна вартість товарів, що переміщуються через митний кордон України, визначається декларантом відповідно до норм цього Кодексу.
Згідно із частиною 1 статті 52 МК заявлення митної вартості товарів здійснюється декларантом або уповноваженою ним особою під час декларування товарів у порядку, встановленому  розділом VIII  цього Кодексу та цією главою. 
Відповідно до положень частини 2 цієї статті МК декларант або уповноважена ним особа, які заявляють митну вартість товару, зобов`язані:
1) заявляти митну вартість, визначену ними самостійно, у тому числі за результатами консультацій з органом доходів і зборів;
2) подавати органу доходів і зборів достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню;
3) нести всі додаткові витрати, пов`язані з коригуванням митної вартості або наданням органу доходів і зборів додаткової інформації.
Приписами частин 1 та 2 статті 53 МК України встановлено що у випадках, передбачених цим Кодексом, одночасно з митною декларацією декларант подає органу доходів і зборів документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення.
Документами, які підтверджують митну вартість товарів, є:  1) декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинах п`ятій і шостій статті 52 цього Кодексу та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості;  2) зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності;  3) рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу);  4) якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару;  5) за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару;  6) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів;  7) ліцензія на імпорт товару, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню;  8) якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.
Відповідно до матеріалів справи позивачем було зазначено вартість транспортного засобу на підставі даних рахунку-фактури від 23 серпня 2018 року без номера.
Як зазначено у статті 485 МК, заявлення в митній декларації з метою неправомірного звільнення від сплати митних платежів чи зменшення їх розміру неправдивих відомостей щодо істотних умов зовнішньоекономічного договору (контракту), ваги (з урахуванням допустимих втрат за належних умов зберігання і транспортування) або кількості, країни походження, відправника та/або одержувача товару, неправдивих відомостей, необхідних для визначення коду товару згідно з  УКТ ЗЕД  та його митної вартості, та/або надання з цією ж метою органу доходів і зборів документів, що містять такі відомості, або несплата митних платежів у строк, встановлений законом, або інші протиправні дії, спрямовані на ухилення від сплати митних платежів, а так само використання товарів, стосовно яких надано пільги щодо сплати митних платежів, в інших цілях, ніж ті, у зв`язку з якими було надано такі пільги, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 300 відсотків несплаченої суми митних платежів.
Частиною 1 статті 486 МК передбачено, що завданнями провадження у справах про порушення митних правил є своєчасне, всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її з дотриманням вимог закону, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню порушень митних правил, та запобігання таким правопорушенням.
Провадження у справі про порушення митних правил включає в себе виконання процесуальних дій, зазначених у статті 508 цього Кодексу, розгляд справи, винесення постанови та її перегляд у зв`язку з оскарженням (частина 2 статті 486 МК).
Згідно із частиною 1 статті 489 МК посадова особа при розгляді справи про порушення митних правил зобов`язана з`ясувати, зокрема, чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності.
За правилами частини 1 статті 495 МК доказами у справі про порушення митних правил є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку встановлюються наявність або відсутність порушення митних правил, винність особи у його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Такі дані встановлюються:
1) протоколом про порушення митних правил, протоколами процесуальних дій, додатками до зазначених протоколів;
2) поясненнями свідків;
3) поясненнями особи, яка притягується до відповідальності;
4) висновком експерта;
5) іншими документами (належним чином завіреними їх копіями або витягами з них) та інформацією, у тому числі тими, що перебувають в електронному вигляді, а також товарами - безпосередніми предметами порушення митних правил, товарами із спеціально виготовленими сховищами (тайниками), що використовувалися для приховування безпосередніх предметів порушення митних правил від митного контролю, транспортними засобами, що використовувалися для переміщення безпосередніх предметів порушення митних правил через митний кордон України.
Відповідно до частини 1 статті 530 МК законність та обґрунтованість постанови митниці у справі про порушення митних правил можуть бути перевірені судом або центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, а постанови центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, - судом у зв`язку з поданням адміністративного позову або в порядку контролю.
Згідно із положеннями частини 1 статті 531 МК підставами для скасування постанови про накладення адміністративного стягнення за порушення митних правил або про припинення провадження у справі про порушення митних правил є:
1) відсутність у діях особи, яка притягується до відповідальності, ознак порушення митних правил;
2) необ`єктивність або неповнота провадження у справі або необ`єктивність її розгляду;
3) невідповідність викладених у постанові висновків фактичним обставинам справи;
4) винесення постанови неправомочною особою, безпідставне недопущення до участі в розгляді справи особи, притягнутої до відповідальності, або її представника, а також інше обмеження прав учасників провадження у справі про порушення митних правил та її розгляду;
5) неправильна або неповна кваліфікація вчиненого правопорушення;
6) накладення стягнення, не передбаченого цим Кодексом.
Приписами частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень покладається на відповідача.
Позивач ОСОБА_1 категорично заперечував вчинення правопорушення, передбаченого статтею 485 МК. При цьому звертав увагу суду на те, що документи, надані для митного оформлення вказаного транспортного засобу, не містять будь-яких розбіжностей, ознак підробки та у них наявні всі необхідні відомості, що підтверджують числові значення складових митної вартості товару та ціни, що була фактично сплачена за цей товар. Окрім того, наполягав на відсутності доказів фальсифікації поданих до митного оформлення в Україні документів, їх недійсності чи недостовірності. 
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Частиною 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
У пункті 110 рішення Європейського суду з прав людини від 23 липня 2002 року у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» (Vastberga taxi Aktiebolag and Vulic v. Sweden № 36985/97) Суд визначив, що «…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління».
Хоча ця справа стосується податкового спору, на переконання апеляційного суду, у ній закладено один з основних принципів забезпечення вирішення спорів у публічно-правовій сфері, зокрема, між суб`єктом приватного права і  суб`єктом владних повноважень, який передбачає, що останній зобов`язаний забезпечити доведення в суді правомірності свого рішення, дії або бездіяльності, оскільки, в протилежному випадку, презюмується, що вони є протиправними.
Одночасно апеляційний суд вважає за можливе врахувати позицію Європейського суду з прав людини, яку він висловив у справі «Федорченко та Лозенко проти України» (заява № 387/03, 20 вересня 2012 року, п.53), відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом», тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.
Підсумовуючи викладене, апеляційний суд погоджується із судом першої інстанції у тому, що відповідачем не було доведено належними, достатніми та допустимими доказами наявності у дія ОСОБА_1 ознак правопорушення, передбаченого статтею 485 МК, а отже притягнення позивача до відповідальності оскаржуваною постановою Митниці від 11 лютого 2020 року № 182/20600/19 було безпідставним.
Доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.
Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 241, 243, 272, 286, 308, 310, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Галицької митниці Держмитслужби залишити без задоволення, а постанову Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 06 квітня 2020 року у справі № 345/703/20 - без змін. 

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає. 

Головуючий суддя	 	Т. В. Онишкевич 	
судді	 	І. М. Обрізко 	
 	 	Я. С. Попко  	
Постанова у повному обсязі складена 28 травня 2020 року.