Ухвала
Іменем України 
18 березня 2020 року
м. Київ
справа №  552/5554/18
провадження №  51-1400 ск 20

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 04 червня 2019 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 04 грудня 2019 року щодо нього.
Вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 04 червня 2019 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Клайпеда Литви, жителя 
АДРЕСА_1 , раніше 
не судимого, 
засуджено: 
-         за ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі – КК) до покарання 
у виді позбавлення волі на строк 9 років;
-         за ч. 1 ст. 263 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_5 задоволено частково. Стягнуто 
з ОСОБА_4 на користь потерпілого ОСОБА_5 300 000 гривень 
на відшкодування моральної шкоди. 
За обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15 і пунктами 9, 13 ч. 2 
ст. 115 КК ОСОБА_4 виправдано за недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення.
Згідно з вироком суду ОСОБА_4 визнано винним в тому, що він 30 липня 
2018 року умисно, без передбаченого законом дозволу зберігав за місцем свого проживання у кв. АДРЕСА_2 146 спортивно-мисливських патронів калібру 5,6 мм кільцевого запалення, які відносяться до боєприпасів 
та 1 саморобний вибуховий пристрій, а також зберігав у своєму гаражі по АДРЕСА_3 – 5 саморобних вибухових пристроїв. 
Крім того, в цей же день умисно, незаконно носив та перевозив при собі в автомобілі вогнепальну зброю – пістолет з глушником, споряджений не менш як двома спортивно-мисливськими патронами калібру 5,6 мм, кільцевого запалення.
Також, в цей же день приблизно о 13 год. 43 хв. ОСОБА_4 прибув до пункту прийому металобрухту по АДРЕСА_4 , де на ґрунті неприязних відносин з працівником металобази ОСОБА_6 умисно, з наявного при собі пістолета, що являється вогнепальною зброєю, із невеликої відстані здійснив два постріли в область голови та грудей останнього, чим заподіяв йому смерть на місці події. 
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 04 грудня 2019 року вирок суду першої інстанції залишено без змін. 
У касаційній скарзі засуджений, не оспорюючи правильності встановлення судом фактичних обставин справи, доведеності вини та юридичної оцінки його дій, порушує питання про зміну судових рішень на підставі невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі, яке є явно несправедливим через суворість. Просить призначити йому остаточне покарання 
у виді позбавлення волі на строк 7 років, яке є співрозмірним його особі та діям. Стверджує, що суди належним чином не визнали обставинами, які пом`якшують йому покарання, його похилий вік, наявність хронічних захворювань, вчинення злочину вперше, визнання вини, щире каяття, вибачення перед потерпілим та глибоке розкаяння, про що свідчить його намагання вчинити самогубство.
Заслухавши доповідь судді Верховного Суду, перевіривши матеріали провадження             та обговоривши доводи касаційної скарги засудженого, колегія суддів дійшла                    висновку, що у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого слід відмовити на таких підставах.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення ОСОБА_4 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 115 КК, та кваліфікація його дій 
у касаційній скарзі засудженим не оспорюються та не заперечуються. 
Засуджений порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, 
які стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосуваннясвободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність 
в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Водночас, призначаючи ОСОБА_4 покарання, суд відповідно до вимог статей 50, 65 КК врахував тяжкість злочинів за їх видом (категорією), які згідно зі ст. 12 КК 
є тяжким та особливо тяжким злочинами, визнав обставинами, які пом`якшують покарання – вчинення злочинів уперше, похилий вік та наявність серйозних захворювань, а також врахував відсутність обставин, що обтяжують покарання 
і призначив покарання у межах санкцій ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 115 КК, яке відповідає 
його меті, гуманності та справедливості. 
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи кримінальне провадження щодо 
ОСОБА_4 у порядку апеляційної процедури, належним чином проаналізував доводи апеляційної скарги засудженого, дав на них мотивовану відповідь 
й обґрунтовано погодився з висновком місцевого суду стосовно виду та розміру покарання, призначеного засудженому, та не знайшов підстав для його пом`якшення, залишивши апеляційну скаргу засудженого, яка за змістом аналогічна його касаційній скарзі, без задоволення.
Підстав для сумніву у правильності висновків суду апеляційної інстанції немає.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
На переконання суду касаційної інстанції, призначене ОСОБА_4 покарання, виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, є співмірним протиправному діянню, достатнім для виправлення засудженого 
та попередження вчинення нимнових злочинів і не може вважатися явно несправедливим внаслідок суворості чи недостатнім для досягнення мети покарання. 
Таким чином, доводи засудженого ОСОБА_4 про призначення йому явно несправедливого покарання через його суворість, а також неналежне врахування судами обставин справи, є необґрунтованими. 
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були 
б безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, у касаційній скарзі не наведено.
З огляду на викладене, суд вважає, що підстав для задоволення касаційної скарги засудженого з мотивів, наведених у ній, немає, а тому відповідно до п. 2 ч. 2  ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження за цією касаційною скаргою слід відмовити.
Беручи до уваги наведене, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 04 червня 2019 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 04 грудня 2019 року щодо нього.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                             ОСОБА_2                          ОСОБА_3