ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 638/7451/18                                                Головуючий суддя І інстанції Штих Т. В.
Провадження № 22-ц/818/815/20                                        Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із договорів позики, кредиту, банківського вкладу

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2020 року                                                                м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого        Яцини В.Б.
суддів колегії        Кіся П.В., Хорошевського О.М.,
розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 жовтня 2019 року, ухвалене у складі судді Штих Т.В., по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошового боргу за борговою розпискою,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_1 : суму заборгованості у розмірі 3000 (трьох тисяч) євро, що буде визначено в гривнях за офіційним курсом НБУ для Євро на день платежу; заборгованість з пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, що становить 11 338 (одинадцять тисяч триста тридцять вісім) грн. 11 (одинадцять) коп.; 3% річних за користування грошовими коштами у розмірі 1 044 (одна тисяча сорок чотири) грн. 47 (сорок сім) коп., а також – відшкодувати витрати на правову допомогу у розмірі 25 000 (двадцять п`ять тисяч) грн. 00 коп. Також просила стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1660 (одна тисяча шістсот шістдесят) грн.62 (шістдесят дві) коп.
В обґрунтування заявленого позову зазначила, що між нею та ОСОБА_1 було укладено договір позики, що підтверджується розпискою від 21.03.2017. На підставі договору позики 21.03.2017 ОСОБА_2 передала, а ОСОБА_1 прийняв суму позики у розмірі 3 000 (три тисячі) євро. Відповідач зобов`язався повернути суму позики в повному об`ємі протягом 2017 року, що підтверджується розпискою від 21.03.2017. Однак, відповідач зобов`язання з повернення суми позики не виконав. Вимоги позивача повернути суму позики Відповідач ігнорує, чим фактично ухиляється від виконання свого зобов`язання, у зв`язку із чим Позивач звернувся до суду із вказаним позовом для захисту свого порушеного права.
Скориставшись наданим правом відповідач 31.07.2018 подав відзив на позовну заяву ОСОБА_2 , в якому він просить суд позовні вимоги в частині стягнення з нього 2111 (дві тисячі сто одинадцять) Євро задовольнити, а в іншій частині – відмовити.
Відповідач визнав отримання 21.03.2017 від позивачки на підставі боргової розписки грошових коштів в розмірі 3000 (три тисячі) Євро, які він зобов`язався повернути до кінця 2017 року. Однак він порушив ці умови і протягом 2017 року повернув позивачу лише частину боргу в сумі 889 Євро, оскільки після розірвання стосунків ОСОБА_2 уникала з ним зустрічі та не бажала спілкуватись. При цьому на підтвердження повернення частини боргу він надав до суду першої інстанції дублікат квитанції № 97903250061409621668 від 30.05.2017 про перерахування на карту позивачки ОСОБА_2 в АТ КБ «ПриватБанк» 14700 грн, що на той день згідно офіційного курсу НБУ складало 14700 х 29.52 = 497,97 Євро (а. с. 55). Заперечував проти стягнення 3% річних з огляду на те, що він не зміг повернути борг з вини позивачки, а проти стягнення витрат на правову допомогу – за їх недоведеністю.
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 жовтня 2019 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 .
Стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 21 березня 2017 року у сумі 3000 ( три тисячі) євро, пеню за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання в сумі 11338,11 грн, 3 відсотки річних за користуванням грошовими коштами у розмірі 1044, 47 грн., а також – відшкодовані витрати на правову допомогу у розмірі 25000 грн. та судовий збір у розмірі 1660, 62 грн.
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в частині стягнення з нього грошових коштів за борговою розпискою в розмірі 2111 (дві тисячі сто одинадцять) Євро, в іншій частині позовних вимог відмовити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що за 2017 рік йому вдалось повернути позивачу лише частину боргу в розмірі 889 Євро, оскільки, розірвавши стосунки позивач більше не бажала з ним зустрічатись.
На обґрунтування скарги навів доводи, які за своїм змістом є згаданими вище запереченнями проти позову, а також додатково послався на правову позицію, яка була викладена у постанові Верховного Суду України від 12.06.2014 у справі № 6-32цс13.
Вказав, що з метою повернення боргу він вживав такі заходи: на адресу позивача направив засобами поштового зв`язку три листи із вимогою про надання реквізитів розрахункового (банківського) рахунку для зарахування залишку грошових коштів, однак два листи повернулися із відміткою «за закінченням терміну зберігання», а третій лист був отриманий особисто позивачкою. Однак, реквізитів банківського рахунку надано не було.
Зауважив, що ним були вжиті заходи для повернення грошових коштів, а позивачем свідомо були створені умови неотримання грошових коштів, що дало змогу безпідставно нарахувати пеню та 3% відсотки річних.
Послався на те, що стягнення витрат на правову допомогу є необґрунтованими та не підтвердженими.
Представником ОСОБА_2 – адвокатом Карабановим О.Ю. до суду надано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить останню залишити без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін.
Послався на те, що відповідачем не конкретизовано, які саме норми матеріального та процесуального права були порушені судом першої інстанції при ухваленні рішення.
Зазначив, що не підтверджено належними доказами факт часткового виконання ОСОБА_1 грошового зобов`язання.
Вважає, що відповідач не був позбавлений можливості повернути борг через адвоката.
Вказав, що нарахування штрафних санкцій та стягнення витрат на правову допомогу повністю узгоджуються з вимогами закону.
Згідно ч.ч. 1-4 ст. 368 ЦПК України:
1. Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
2. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
3. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
4. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, які передбачені у ч. 1 ст. 369 ЦПК України, з огляду на зміст спору та ціну позову, без повідомлення учасників справи. 
Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до вказаних норм ЦПК України, вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.
У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Вказаним нормам цивільного процесуального права рішення суду першої інстанції не повністю відповідає.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. 
Частиною 2 ст. 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. 
Відповідно до ст. 526 Цивільного Кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
Згідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (не належне виконання). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.
Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі – Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».
Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти – фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.
Саме така правова позиція була висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 340/385/17 щодо стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті, укладеного у формі письмової розписки, яка підлягає до застосування в цій справі з урахуванням того факту, що позивач поставила питання про стягнення боргу в його еквіваленті в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим на день платежу. 
Судом першої інстанції встановлено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, що підтверджується розпискою від 21 березня 2017 року.
На підставі договору позики ОСОБА_2 передала, а ОСОБА_1 прийняв суму позики у розмірі 3 000 (трьох тисяч) євро, що підтверджується розпискою від 21.03.2017.
Позивач ОСОБА_2 прийняті на себе зобов`язання за договором позики виконала в повному обсязі.
Відповідач зобов`язався повернути позивачу суму позики протягом 2017 року, що підтверджується розпискою від 21.03.2017.
Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується відповідачем, протягом 2017 року Відповідач суму позики не повернув, чим порушив умови договору.
Вимогу позивача повернути суму позики відповідач ігнорує, чим фактично ухиляється від виконання свого зобов`язання.
На початку 2018 року, після спливу строку повернення позики, ОСОБА_2 звернулася з усною вимогою до відповідача, щодо повернення грошових коштів.
ОСОБА_1 вказані вимоги проігнорував, ніяких пояснень не надав, почав уникати зустрічі з позивачем. До того ж протягом 2017 року і початку 2018 року, відповідачем не було повернуто навіть частини боргу, ніяких дій на виконання договору позики він не вчиняв, на примирення та угоду з позивачем не погоджувався.
Відповідач ОСОБА_1 зобов`язання з повернення суми позики в розмірі 3 000 (трьох тисяч) Євро не виконує.
Задовольняючи вимоги позову, суд першої інстанції свої висновки мотивував тим, що неналежним виконанням відповідачем своїх обов`язком за договором позики було порушено права позивача, які підлягають захисту.
Враховуючи викладене, суд стягнув основний борг у іноземній валюті та дійшов висновку, що договір позики є відплатним і розмір процентів у випадку їх не встановлення договором визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Розмір процентів від суми позики за період з 01.01.2018 по 16.05.2018 становить 11 338 (одинадцять тисяч триста тридцять вісім) грн 11 (одинадцять) коп.
Передбачені ст. 625 ЦК України три проценти річних від простроченої суми за період з 01.01.2018 по 16.05.2018 становлять 1 044 (одна тисяча сорок чотири) гривні 47 коп.
Для захисту своїх порушених законних прав та інтересів та повернення боргу позивач була змушена звернутись за наданням правової допомогою до адвоката, ОСОБА_3 , у зв`язку з чим сплатила 25 000 (двадцять п`ять тисяч) грн. 00 коп. Розрахунки і акт виконаних робіт додані до позову.
Оскільки саме протиправна поведінка відповідача, порушення ним прав свобод та законних інтересів позивача призвели до понесення витрат на правову допомогу, ОСОБА_2 просила стягнути сплачені грошові кошти з ОСОБА_1 .
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що з ОСОБА_1 підлягає стягненню на користь ОСОБА_2 сума заборгованості за договором позики від 21.03.2017 в загальному розмірі 105821 (сто п`ять тисяч вісімсот двадцять одна) грн. 48 (сорок вісім) коп.
Суд апеляційної інстанції не повністю погоджується з такими висновками районного суду.
Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Суд першої інстанції правильно установив, що між сторонами існують договірні правовідносини з позики, які виникли відповідно до письмової розписки, позичальником не виконані зобов`язання перед позикодавцем, кошти, отримані у позику, не повернуті, врахував встановлену статтею 204 ЦК України презумпцію правомірності правочину та зробив обґрунтований висновок про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми основної заборгованості.
Однак при цьому суд всупереч положенням ст. 89 ЦПК України не перевірив належним чином надані відповідачем докази на підтвердження його заперечень про те, що він частково повернув борг, а саме – дублікат банківської квитанції про перерахування коштів (а. с. 55).
Нормами ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
При визначенні суми боргу, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 , районним судом всупереч ст.ст. 89, 263 ЦПК України не було враховано, що відповідачем на користь позивача 30.05.2017 було сплачено 14700 грн, що становило еквівалент 497,98 Євро (за курсом НБУ на 30.05.2017 1 Євро за 29,52 грн).
Зазначені обставини підтверджені дублікатом квитанції № 979032500614096216668 від 30.05.2017, що була надана відповідачем до його відзиву на позовну заяву (а. с. 55).
Позивач всупереч передбаченому ст.ст. 12, 81 ЦПК України процесуальному обов`язку доказування не надала до справи належних, допустимих та достовірних у розумінні ст. 76 ЦПК України доказів на спростування заперечень відповідача щодо повернення боргу на суму 14700 грн, що становило еквівалент 497,98 Євро, які підтверджені зазначеним документом (а. с. 55).
За таких обставин розмір боргу ОСОБА_1 за згаданим договором позики складає не 3000 Євро, як помилково встановив суд першої інстанції, а 3000 - 497,98 = 2502,02 Євро, що станом на день повернення боргу (16.05.2018) за офіційним курсом НБУ (1 Євро = 31,1463 грн) становило еквівалент 77 928,67 грн.
Крім того, всупереч принципу диспозитивності, ст. 13 ЦПК України, згідно з яким суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, суд першої інстанції стягнув борг у іноземній валюті – у Євро, а не у його еквіваленті у гривні за офіційним курсом НБУ, встановленим для Євро на день платежу, як просив позивач, внаслідок чого вийшов поза межі позовних вимог (а. с. 8).
Приписами ст. 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Частиною 1 ст. 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
Як вбачається з тексту розписки, сплата неустойки передбачена не була, що свідчить про безпідставність заявленої вимоги (а. с. 13).
Суд першої інстанції стягнувши 11338,11 грн. пені, всупереч положень ст.ст. 89, 263 ЦПК України не надав належної оцінки тому факту, що згідно ч. 1 ст. 548 ЦК України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом, та за відсутності у справі доказів про укладення між сторонами договору про сплату пені за порушення обов`язків за договором позики - своїх висновків про наявність підстав для стягнення пені належним чином не обґрунтував, внаслідок чого помилково стягнув заявлену у позові суму пені.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.
При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.
3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3,поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).
Така правова позиція щодо застосування норм матеріального права викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у аналогічній за обставинами справі № 373/2054/16-ц, яку відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України суд апеляційної інстанції враховує в цій справі.
Отже, позивач має право на отримання 3 % річних за невиконання грошового зобов`язання в іноземній валюті.
З огляду на те, що позивач довела розмір боргу за договором позики у меншій сумі, 2502,02 Євро, підлягає зменшенню стягнута судом першої інстанції сума боргу та інші суми, які розраховуються відповідно до ст. 625 ЦК України виходячи з цієї суми.
Тому в межах заявленого позову, ч. 1 ст. 13 ЦПК України, передбачені ст. 625 ЦК України 3 % річних за період з 01.01.2018 (перший день порушення строку повернення позики) по 16.05.2018 (строк визначений позивачем) має обчислюватися із суми боргу 2502,02 Євро і становить 27,97 Євро (2502,02 х 136 днів х 3 : 100 : 365 = 27,97 Євро).
З урахування курсу Євро до гривні за даними НБУ (1 Євро = 31,1463 грн), станом на 16.05.2018 27,97 Євро дорівнювало 871,16 грн, а не 1044,47 грн, як помилково вирішив суд першої інстанції, а всього борг відповідача на день повернення становить: 77 928,67 + 871,16 = 78 799,83?. 
Суд відхиляє твердження позивача про умисне ухилення ОСОБА_2 від прийняття виконання зобов`язання.
За правилом ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Сторонами визнається, що позивачем було запропоновано відповідачу з приводу виконання боргових зобов`язань спілкуватись через адвоката.
Згідно зі ст. 537 ЦПК України боржник має право виконати свій обов`язок шляхом внесення належних з нього кредиторові грошей або цінних паперів у депозит нотаріуса, нотаріальної контори в разі:
1) відсутності кредитора або уповноваженої ним особи у місці виконання зобов`язання;
2) ухилення кредитора або уповноваженої ним особи від прийняття виконання або в разі іншого прострочення з їхнього боку;
3) відсутності представника недієздатного кредитора.
Нотаріус повідомляє кредитора у порядку, встановленому законом, про внесення боргу у депозит.
Відповідачем не доведено, що ним вживались заходи щодо повернення суми боргу через адвоката Карабанова О.Ю., або шляхом внесення суми боргу на депозит нотаріуса.
Тому колегія суддів за недоведеністю відхиляє доводи скарги стосовно неможливості повернення боргу внаслідок ухилення кредитора. За таких обставин відсутні підстави констатувати, що відбулось прострочення кредитора (ст. 613 ЦК України).
Що стосується доводів скарги про безпідставності стягнення з відповідача витрат на правову допомогу, то суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Статтею 133 ЦПК України передбачено: 
1. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
2. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
3. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
4. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
5. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
6. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
В матеріалах справи міститься Договір про надання правової допомоги від 27.01.2018, укладений між ОСОБА_2 та адвокатом Карабановим О.Ю. (а. с. 16-17), опис попереднього розрахунку робіт на загальну суму 23720 грн. та товарний чек від 27.01.2018 про сплату за вказаним договором на суму 25000 грн (а. с. 22).
При цьому, згідно акту виконаних робіт до договору про надання правової допомоги від 22.01.2018 сторони згаданого договору, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , погодили виконання договору про надання правової допомоги адвокатом у розмірі 9600 грн (а. с. 21).
Таким чином, оскільки сплачені 27.01.2018 25000 грн є авансом, то після підтвердженого актом від 22.01.2018 виконання робіт на суму 9600 грн витрачання решти авансу в сумі 15400 грн має згідно наведених норм ст. 137 ЦПК України підтверджуватися письмовими документами. 
У справі відсутні докази на підтвердження здійснення відповідних витрат, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, тому колегія суддів бере до уваги лише ті правові послуги, які були фактично надані адвокатом та надання яких фактично підтверджений матеріалами справи .
Згідно попереднього розрахунку робіт до договору про надання правової допомоги від 27.01.2018, підписаного сторонами цього договору 11.05.2018, з урахуванням передбачених розцінок послуг адвоката та компенсаційних витрат становить 1280 грн за 1 год.
З матеріалів справи вбачається, що судове засідання було призначене на 12:30 год 27.11.2018 (а. с. 63), однак, розпочалось о 12:55 год та тривало до 13:07 год згідно журналу судового засідання (а. с. 66).
Судове засідання, призначене на 10:30 год 06.05.2019 (а. с. 74) розпочалось об 11:38 год та тривало до 11:43 год (а. с. 89).
Судове засідання, призначене на 12:00 год 05.09.2019 (а. с. 96) розпочалось о 12:09 год та тривало до 12:12 год (а. с. 99).
Судове засідання, призначене на 10:00 год 24.10.2019 (а. с. 101) розпочалось о 10:39 год та тривало до 11:03 год (а. с. 89).
Зазначене свідчить, що доведеним є витрата часу адвоката на участь у судових засіданнях тривалістю 185 хвилин, тобто 3 години та 5 хвилин.
Таким чином, з урахуванням розцінок адвоката, доведеним є надання таких послуг на суму 3946,67 грн.
Згідно п. 2 ч. 2 ст. 137 ЦПК України розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
З матеріалів справи вбачається, що адвокатом Карабановим О.Ю. також було складено три заяви про відкладення розгляду справи (а. с. 47, 69, 91), одну заяву про ознайомлення з матеріалами справи (а. с. 104), пояснення щодо відзиву на позовну заяву (а. с. 80).
Суд апеляційної інстанції відповідно до загальних принципів цивільного судочинства, справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) та принципу пропорційності (ст. 11 ЦПК України), вважає доведеними витрати позивача на правову допомогу на суму 16106,67 грн. 
Питання про перерозподіл судових витрат вирішується на підставі ст. 141 ЦПК України.
З урахуванням часткового задоволення позову, пропорційно, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума витрат позивача на правову допомогу - у розмірі 11 993,03 грн, а також пропорційно задоволеному позову - сума сплаченого до суду першої інстанції судового збору – 1 240,22 грн.
Керуючись ст.ст. 259, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 жовтня 2019 року скасувати в частині стягнення з ОСОБА_1 пені у розмірі 11338,11 грн.
Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 жовтня 2019 року в іншій частині змінити.
Стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 21.03.2017 у сумі 2502,02 Євро, що станом на день повернення боргу, 16.05.2018, становило за офіційним курсом НБУ еквівалент 77 928 (сімдесят сім тисяч дев`ятсот двадцять вісім) гривень 67 копійок, та 3% річних у розмірі 27,97 Євро, що станом на 16.05.2018 згідно офіційного курсу НБУ, становило еквівалент 871 (вісімсот сімдесят один) гривень 16 копійок, а всього заборгованість на суму 78 799 (сімдесят вісім тисяч сімсот дев`яносто дев`ять) гривень 83 копійки, а також 11 993 (одинадцять тисяч дев`ятсот дев`яносто три) гривні 03 копійки в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу та 893 (вісімсот дев`яносто три) гривні 11 копійок сплаченого до суду першої інстанції судового збору.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення складено 06 березня 2020 року.

Головуючий                                                        В.Б. Яцина.

Судді колегії                                                        П.В. Кісь.

                                                                       О.М. Хорошевський.