Постанова
Іменем України 
30 квітня 2020 року
м. Київ
справа № 682/410/17
провадження № 61-38745св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 , 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - орган опіки та піклування Славутської районної державної адміністрації Хмельницької області,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Свалявського районного суду Закарпатської області, у складі судді 
Вінер Е. А., від 02 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Закарпатської області, у складі колегії суддів: Собослоя Г. Г., Готри Т. Ю., Бисаги Т. Ю., від 15 травня 2018 року. 
Короткий зміст позовної заяви та її обґрунтування
У лютому 2017 року  ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до  ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - орган опіки та піклування Славутської районної державної адміністрації Хмельницької області, про збільшення розміру аліментів і позбавлення батьківських прав.
Позовна заява мотивована тим, що позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . Від шлюбу у сторін народилося троє дітей: ОСОБА_3 , 1990 року народження, ОСОБА_4 , 1994 року народження, ОСОБА_5 , 
2005 року народження. Вказувала, що у зв`язку з тим, що з відповідачем постійно виникали сварки, він неодноразово вчиняв насильство в сім`ї і у 2014 році шлюбні відносини між сторонами припинились, вона із найменшою дочкою ОСОБА_6 почали проживати окремо. Зазначала, що відповідач не приймав участі в утриманні своєї неповнолітньої доньки, а тому вона звернулась до суду з позовом про стягнення аліментів з відповідача. Рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 01 квітня 2016 року стягнуто з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання дочки ОСОБА_6 у твердій грошовій сумі у розмірі 750 грн щомісячно, починаючи з 25 лютого 2016 року і до досягнення дитиною повноліття. Влітку 2016 року вона переїхала разом з дочкою ОСОБА_6 на постійне проживання у с. Колом`є Славутського району Хмельницької області. Вказувала, що відповідач не приймає участі у вихованні доньки, не цікавиться її здоров`ям, життям, не піклується про її фізичний та духовний розвиток.
Посилаючись на вказані обставини, позивач суд просила збільшити розмір аліментів, які стягуються з ОСОБА_2 на утримання дочки ОСОБА_6 , 
до 2 тис. грн щомісячно до досягнення дитиною повноліття та позбавити відповідача батьківських прав відносно дочки.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області 
від 02 листопада 2017 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що після винесення судом рішення про стягнення з відповідача аліментів змінився його матеріальний стан. Судом першої інстанції встановлено, що аліменти відповідач сплачує регулярно, заборгованості не має, а тому суд дійшов висновку про недоцільність збільшувати розмір аліментів. Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про позбавлення батьківських прав, районний суд виходив із того, що позивачем не доведено винної поведінки відповідача та свідомого нехтування своїми батьківськими обов`язками відносно дочки ОСОБА_6 .
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Закарпатського апеляційного суду від 15 травня 2018 року апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Свалявського районного суду від 02 листопада 2017 року у частині відмови у позовних вимогах ОСОБА_1 про збільшення розмірів аліментів скасовано. Позов ОСОБА_1 задоволено частково. Збільшено розмір аліментів, які підлягають стягненню із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання дочки 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 01 квітня 2016 року, до 1 500 грн щомісячно до досягнення дитиною повноліття. В іншій частині позову ОСОБА_1 відмовлено. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що ОСОБА_2 не ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків та прикладає зусилля щодо утримання дитини, яка виїхала разом з матір`ю на постійне проживання у с. Колом`є Славутського району Хмельницької області, й бажає брати участь у вихованні дитини та її матеріальному забезпеченні. На думку суду апеляційної інстанції, висновок органу опіки та піклування Славутської районної державної адміністрації Хмельницької області про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача від 27 січня 
2017 року № 02-37-338/2017 не ґрунтується на встановлених судом обставинах та вимогах закону.Суд апеляційної інстанції вважає, що позивач не надала доказів про те, що ОСОБА_2 негативно впливає на виховання дочки і умисно ухиляється від виконання своїх обов`язків, тобто свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, а позбавлення батьківських прав може мати місце у виняткових випадках, які судом не встановлено. Змінюючи рішення суду першої інстанції у частині розміру аліментів, суд апеляційної інстанції виходив із того, що розмір аліментів, встановлений рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 01 квітня 2016 року, є меншим за мінімальний розмір, встановлений законом на момент ухвалення оскарженого рішення. Враховуючи наведене, а також те, що відповідач є працездатною особою і розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про збільшення розміру аліментів до 1 500 грн щомісяця до досягнення ОСОБА_6 повноліття.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі  ОСОБА_1 просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
Доводи касаційної скарги зводяться до того, що суди попередніх інстанцій не перевірили доводи позивача про вчинення відповідачем психологічного та фізичного насильства у сім`ї, не звернули увагу на те, що переїзд позивача разом із дочкою до іншої місцевості пов`язаний із застосуванням відповідачем насильства, оскільки існувала реальна загроза для її життя і здоров`я та дітей, що підтверджується ухвалою Свалявського районного суду Закарпатської області від 30 жовтня 2015 року у справі № 306/262/15-к. На думку заявника, суди безпідставно відхилили висновок органу опіки та піклування, не навели мотивів на спростування цього висновку. Заявник погоджується з висновком суду апеляційної інстанції у частині визначення розміру аліментів, проте вважає, що резолютивна частини постанови суду апеляційної інстанції підлягає зміні, оскільки суд не зазначив з якого часу потрібно стягувати аліменти у збільшеному розмірі. Суди розглянули справу за відсутності позивача та її представника, щодо яких відсутні докази належного повідомлення про дату та час судових засідань.
Відзиву на касаційну скаргу не надходило
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 03 липня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого виконавчим комітетом Плосківської сільської ради Свалявського району Закарпатської області, актовий запис № 13 від 19 липня1988 року, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.
Згідно свідоцтва про народження дитини серії НОМЕР_2 від 25 серпня 2005 року, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Свалявського районного управління юстиції у Закарпатській області, батьками ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_2 та ОСОБА_8 .
Рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 01 квітня 2016 року у справі № 306/348/16-ц стягнуто з ОСОБА_2 на користь 
ОСОБА_1 аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 750,00 грн на утримання дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щомісячно, починаючи з 25 лютого 2016 року і до досягнення дитиною повноліття.
Відповідно до висновку органу опіки та піклування Славутської районної державної адміністрації Хмельницької області про доцільність позбавлення батьківських прав від 27 січня 2017 року № 02-37-338/2017 вирішено вважати доцільним позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітньої дочки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Встановлено, що у 2016 році позивач  ОСОБА_1 виїхала разом з дочкою ОСОБА_6 на постійне проживання у с.Колом 'є Славутського району Хмельницької області. 
Постановою Свалявського районного суду Закарпатської області 
від 05 лютого 2015 року у справі № 306/241/15-п ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого частиною першою 
статті 173-2 КУпАП України та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 51 грн.
Вироком Свалявського районного суду Закарпатської області від 10 лютого 2016 року у справі № 306/262/15-к ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою 
статті 125 КК України. Призначено йому покарання у вигляді штрафу у розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 510 грн.
Позиція Верховного Суду
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня                                2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України                  (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 Сімейного кодексу України.
Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК Українивизначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК Українидозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. 
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. 
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини 
(стаття 166 СК України). 
Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 
2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» 
від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).
У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року 
(заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100).
Ураховуючи викладене, суди попередніх інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів дійшли правильного висновку про те, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено. 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що між сторонами склалися неприязні стосунки, в сім`ї мали місце сварки та конфлікти, відповідач проживає в іншій області та має обмежену можливість у спілкуванні з дитиною, яка проживає з матір`ю.
У силу частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Суди попередніх інстанцій мотивували незгоду з висновком органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав тим, що він є необґрунтованим та таким, що суперечить інтересам дитини, оскільки зроблений без обстеження умов проживання дитини, її батьків, та у значній мірі обґрунтований лише поясненнями матері. 
Згідно зі статтею 60 ЦПК України, 2004 року (у редакції чинній на час ухвалення рішення судом першої інстанції), кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Подібні положення містить статті 81 чинної редакції ЦПК України.
Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.
Встановивши відсутність фактів свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, наявність конфлікту між батьками, а також те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує й бажає приймати і приймає участь у вихованні та матеріальному забезпеченні дитини, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 . Вчинення відповідачем адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 КУпАП, та кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 125 КК України, щодо позивача та дочки ОСОБА_4 не можуть бути підставою для позбавлення відповідача батьківських прав відносно дочки ОСОБА_6 , оскільки під час розгляду справ № 306/262/15-к та № 306/241/15-п судами встановлено, що відповідач вчиняв протиправні дії відносно своєї дружини та старшої дочки, за що поніс покарання. Позивачем не доведено, що відповідач жорстоко поводиться саме з дочкою ОСОБА_6 , а встановлені судами обставини не свідчать про свідоме й винне ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків відносно неповнолітньої дочки. 
Доводи позивача щодо невизначеності судом апеляційної інстанції дати стягнення збільшеного розміру аліментів є безпідставними, оскільки у новому розмірі аліменти сплачується з дня набранням рішення законної сили (пункт 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»). Відповідно до статті 384 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. 
Аргументи касаційної скарги про розгляд справи судами без участі позивача спростовуються матеріалами справи, відповідно до яких позивач та її представник приймали участь під час розгляду справи судами попередніх інстанцій. Крім того, позивача та її представника було належним чином повідомлено про дату та час судових засідань, що підтверджується зворотними повідомленням про вручення поштового відправлення та розписками учасників справи (т. 1, а. с. 140, 143, 148, 150, 151, 152, 200, 222, 224а, 225а, 228).
Доводи касаційної скарги про те, що суди не дослідили обставин справи та не надали оцінки наявним у матеріалах справи доказам, які вказували на систематичне та свідоме ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків та підтверджували необхідність позбавлення його батьківських прав, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на правильність оскаржених судових рішень та по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Свалявського районного суду Закарпатської області 
від 02 листопада 2017 року у нескасованій під час апеляційного перегляду частині та постанову Апеляційного суду Закарпатської області від 15 травня 2018 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                     Є. В. Синельников
 
                                                                                                                  С. Ф. Хопта
 
                                                                                                                  В. В. Шипович