Номер провадження: 22-ц/813/4120/20 
Номер справи місцевого суду: 522/4820/17
Головуючий у першій інстанції Бондар В.Я.
Доповідач Цюра Т. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.06.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі: 
Головуючого: Цюри Т.В.,
Суддів: Комлевої О.С., Сегеди С.М.,
За участю секретаря судового засідання: Лопотан В.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21січня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розділ майна та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третьої особи – ОСОБА_3 про розподіл майна

В С Т А Н О В И В:

У березні 2017 року,  ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до  ОСОБА_1 , в якому просила суд визнати за нею право власності на 2/3 частини квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача на її користь судові витрати.
У квітні 2017 року, ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , в якій з урахуванням уточнень (а.с.37-41, 49-53) просив суд визнати за ним право власності на Ѕ частку квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на автомобіль Skoda Superb; визнати за ОСОБА_2 право власності на автомобіль Nissan Almera Classic та стягнути з ОСОБА_2 компенсацію Ѕ частки боргових зобов`язань, які виникли із договору позики та розписки.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 21січня 2019 рокупозов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розділ майна – задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частки квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третьої особи – ОСОБА_3 про розподіл майна – задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частки квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
В задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовлено. 
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду,  ОСОБА_1 подав до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21січня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна та визнання права власності на 2/3 частини – відмовити; визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частку квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на автомобіль Skoda Superb 2007р. та стягнути з ОСОБА_2 компенсацію Ѕ частки боргових зобов`язань, які виникли із договору позики та розписки.
14.11.2019 року, ОСОБА_1 подав до апеляційного суду пояснення до апеляційної скарги, у яких враховуючи прохальну частину його апеляційної скарги, просив суд: визнати за ОСОБА_1 право власності на автомобіль марки Skoda Superb 2007р., державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 та стягнути з ОСОБА_2 на його користь компенсацію Ѕ частки боргових зобов`язань за борговою розпискою та договором позики від 14.01.2014 року в розмірі 533960 грн., що за курсом НБУ на 05.11.2019 року еквівалентно 23 000 дол. США.
У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 , посилаючись на її необґрунтованість, просить суд у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21січня 2019 року залишити в силі. 
На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_3 не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
В судове засідання, призначене на 04.06.2020 року,  сторони не з`явилися, про розгляд справи були повідомлені належним чином. що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення. 
Окрім того, 03.06.2020 року до канцелярії суду надішли заяви від ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про розгляд справи у їх відсутність. 
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).   Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Враховуючи те, що рішення суду першої інстанції в частині визнання за  ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності на Ѕ частки квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . та в частині відмови у визнані за ОСОБА_2 права власності на автомобіль Nissan Almera Classic – ОСОБА_1 не оскаржується, а тому колегією суддів не перевіряється законність та обґрунтованість висновків суду у цій частині, оскільки, згідно з вимогами ч.ч.1,2 ст. 367 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду, в частині його оскарження зазначеним вимогам не в повній мірі відповідає, з огляду на таке.
Так, судом першої інстанції встановлено, що 10.09.2005 року ОСОБА_4 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб, що вбачається з Рішення Приморського районного суду м. Одеси у справі №522/18877/16-ц від 12.01.2017 року.
ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_4 та ОСОБА_1 народилася донька – ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , видане Другим Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції 18.01.2011 року.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси у справі №522/18877/16-ц від 12.01.2017 року шлюб між сторонами розірвано, після розірвання шлюбу ОСОБА_4 залишено дошлюбне прізвище ОСОБА_6 .
Під час спільного проживання за ОСОБА_1 було зареєстроване право власності на квартиру АДРЕСА_2 , що вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомості №80735533.
Також встановлено, що за час шлюбу були набуті транспортні засоби, а саме - автомобіль Nissan Almera 2006 року випуску та Skoda Superb ОСОБА_7 , 2007 року випуску. 
Крім того, згідно договору позики від 14.01.2014 року, що був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кобилковою Т.С. та зареєстрований в реєстрі за №17, ОСОБА_3 позичив в період шлюбу ОСОБА_1 380 000 грн.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_2 та зустрічного позову ОСОБА_1 , районний суд виходив про відсутність підстав для відступу від рівності частин подружжя на спільне майно, тому квартиру було поділено в рівних частках між бувшим подружжям, в той час як у поділі автомобілів та боргових зобов`язаннях судом було відмовлено, у зв`язку з відсутністю доказів належності авто сторонам та у зв`язку з тим , що відсутні докази використання позичених коштів на користь сім`ї.
Проте апеляційний суд, в частині оскарження рішення суду, не може погодитися із таким висновком районного суду, оскільки він не в повній мірі відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи. 
Так, згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.
Відповідно до ч.1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Статтею 63 СК України закріплено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.
Згідно із ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.1, 2 ст.71 СК України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (ч.4 ст.71 СК України).
Згідно із ч.5 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
З матеріалів справи вбачається, що вирішуючи спір щодо відмови у визнанні за ОСОБА_1 права власності на автомобіль Skoda Superb Classik, 2007 року випуску, суд першої інстанції виходив з того, що у суду відсутні докази належності вищевказаного автомобіля комусь з подружжя, що позбавляє суд можливості поділити між  ОСОБА_2  та ОСОБА_1  транспортний засіб, оскільки з довідки-рахунка не вбачається власника автомобіля Skoda SuperB Classik (а.с.56).
Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, у своїх запереченнях проти зустрічного позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 не заперечувала, що за час перебування у шлюбі сторони придбали 2 автомобілі, а саме: Skoda Superb В 2007р., державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_3 та Nissan Almera, державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_4 . При цьому, ОСОБА_2 також зазначено, що ці автомобілі є об`єктом спільної сумісної власності (Том І: а.с. 85-88). 
При цьому, придбання автомобіля марки Skoda Superb В Classik саме під час шлюбу підтверджується копією довідки – рахунка № 519892 від 26.08.2014 року, оформленою ТОВ «Форсажавто» (Том І: а.с. 56). 
Більш того, до апеляційної скарги апелянтом було надано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу Skoda Superb 2007року випуску, державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_3 , видане 26.08.2014 на ОСОБА_4 .
З урахуванням вищенаведених обставин справи, апеляційний суд дійшов висновку про безпідставність районного суду щодо відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на автомобіль Skoda Superb В Classik.
Разом з тим, апеляційний суд також не може повністю погодитися із доводами апелянта щодо визнання саме за ним права власності на автомобіль Skoda Superb В Classik, з огляду на таке.
У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
Частиною 1ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
З огляду на викладене, та враховуючи, що сторони не заперечували того факту, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю, оскільки був придбаний за час шлюбу та за спільні кошти, апеляційний суд відповідно до норми ч.ч.4,5 ст. 71 СК України, дійшов висновку про необхідність визнання за  ОСОБА_1  та ОСОБА_2     права власності по Ѕідеальної частки автомобіля Skoda Superbb Classik, 2007 року випуску, державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_3 , залишивши вказаний автомобіль у їх спільній частковій власності.
Також апеляційний суд погоджується частково із доводами апелянта, щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 Ѕ частки боргових зобов`язань за борговою розпискою та договором позики від 14.01.2014 року. 
Так, матеріалами справи встановлено, що згідно договору позики від 14.01.2014 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кобилковою Т.С. та зареєстрований в реєстрі за №17, ОСОБА_3 позичив ОСОБА_1 380 000 грн. (а.с. 42, 43-44). 
Відмовляючи у задоволенні зустрічних вимог ОСОБА_1 про поділ між подружжям боргових зобов`язань , районний суд вважав, що матеріалами справи підтверджується наявність боргових зобов`язань у ОСОБА_1 , в той час як докази використання таких коштів на благо та в інтересах сім`ї, відсутні, а тому суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні в цій частині вимог ОСОБА_1 .
Проте, апеляційний суд не може погодитися із таким висновком районного, оскільки він не відповідає фактичним обставинам справи та вимогам закону, виходячи з наступного. 
У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України).
Частина 4 ст. 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.
Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.
Звертаючись до суду із зустрічною позовною заявою, ОСОБА_1 зазначав, що під час подружнього життя, він відповідно до договору позики від 14.01.2014 року та розписки від 14.01.2014 року отримав від гр. ОСОБА_3 позику у розмірі 380000 грн. для сімейних потреб, зокрема ці кошти були використані для виплати за придбання квартири АДРЕСА_2 , в якій мешкала родина ОСОБА_8 та яка є спірною. 
При цьому, як зазначено позивачем за зустрічним позовом, факт отримання ОСОБА_1 грошових коштів та використання їх саме на сімейні потреби підтверджується тим, що саме після їх отримання в середині січня 2014 року, вже у березні 2014 року ОСОБА_1 було отримано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно (спірна квартира), тобто є прямий зв`язок між отримання грошових коштів й подальшим отриманням квартири та оформлення відповідного права власності на неї ОСОБА_1 в проміжок часу півтора місяця, що підтверджується копіями квитанцій про оплату споживчому товариству « Житлово-будівельний кооператив» за квартиру відповідно: квитанція №1 від 21.01.2014 року- 149900 грн; квитанція №2 від 22.01.2014 року- 149900 грн; квитанція №3 від 23.01.2014 року-68660 грн.( а.с. 209). 
Більш того, як вбачається зі змісту договору позики, а саме п. 1.7. договору позики від 14.01.2014 року зазначено, що позивальник перебуває у шлюбі, цей договір вчинений за письмовою згодою дружини позичальника, викладеною окремою заявою, справжність підпису якої засвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кобилковою Т.С. від 14.01.2014 року, реєстровий №15, яка зберігається у справах приватного нотаріуса Кобилкової Т.С. (а.с. 43-44). 
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд погоджується із доводами апелянта про те, що ОСОБА_1 об`єктивно та достовірно доведено наявність боргових зобов`язань, використаних в інтересах сім`ї, а саме на придбання квартири і, тому, цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. 
При цьому, колегія суддів не погоджується про стягнення компенсації Ѕ частки боргових зобов`язань з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , оскільки відповідно договору позики від 14.01.2014 року та розписки від 14.01.2014 року строк виконання цих боргових зобов`язань, згідно п.1.4 цього договору наступає лише 14.01.2024 року. 
Частиною 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За змістом ч.1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частиною два цієї статті передбачено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
За змістом ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Таким чином, на підставі досліджених доказів, апеляційний суд прийшов до висновку про наявність підстав для визнання права власності на Ѕ автомобіля марки Skoda Superbb Classik, 2007 року випуску , державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_3 , як об`єкту спільної сумісної власності подружжяза ОСОБА_1 та визнання спільними борговими зобов`язаннями борг за борговою розпискою та договором позики від 14.01.2014 року,  колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
В іншій частині рішення суду не оскаржується, тому колегією суддів не переглядається.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до положень п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд 
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - задовольнити частково 
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21січня 2019 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання за ОСОБА_1 право власності на автомобіль Skoda Superb та стягнення з ОСОБА_2 компенсації Ѕ частки боргових зобов`язань, які виникли із договору позики та розписки – скасувати та прийняти в цій частині постанову. 
Визнати за  ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 право власності по   Ѕ частини за кожним на автомобіль Skoda Superbb Classik, 2007 року випуску, державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_3 .
Визнати спільними борговими зобов`язаннями колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 боргові зобов`язання за борговою розпискою та договором позики від 14.01.2014 року.
В решті рішення суду залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 15.06.2020 року.

Головуючий                                                                Т.В. Цюра

Судді:                                                                 О.С. Комлева

С.М. Сегеда