ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 593/331/20	Головуючий у 1-й інстанції Шміло В.І. 	
Провадження № 22-ц/817/592/20 	Доповідач - Бершадська Г.В.	
Категорія - 304000000   	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2020 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Бершадська Г.В. 
суддів -  Гірський Б. О., Ходоровський М. В., 
з участю секретаря - Панькевич Т.І. 

розглянув у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Бережанського районного суду Тернопільської області від 09 квітня 2020 року (ухвалене суддею Шміло В.І., повний текст якої складено 09 квітня 2020 року) у цивільній справі № 593/331/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

       В березні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом.
       В позовній заяві просила звільнити її від сплати судового збору на підставі ст.8 Закону України "Про судовий збір".
       Ухвалою Бережанського районного суду Тернопільської області від 09 квітня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 визнано неподаною і повернуто позивачу.
       Не погодившись з вказаною ухвалою суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу у якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції.
       Вказує, що до позовної заяви було подано докази на підтвердження наявності підстав для звільнення її від сплати судового збору, однак суд першої інстанції не надав їм належної оцінки.
       У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 апеляційну скаргу заперечила і вказала, що зазначені позивачем в апеляційній скарзі доводи не є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції.
       У відповідності до ст. 369 ЦПК України справа розглядається у відсутності сторін.
       Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.
       Визнаючи позовну заяву неподаною і повертаючи її позивачу суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження викладених у заяві обставин та доказів того, що фінансове становище унеможливлює сплату судового збору за подання позовної заяви.
       Колегія суддів апеляційного суду не погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.
       Відповідно до положень ч.1 ст. 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.
       Згідно ч.3 ст. 185 ЦПК України якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.
       Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 заявила клопотання про звільнення від сплати судового збору у зв`язку із скрутним майновим станом. Вказане клопотання мотивовано тим, що вона тривалий час не отримує доходів, доглядає за хворою матір`ю, займається домашнім господарством. Дохід сім`ї складає пенсія матері приблизно 1600 грн, що не дає можливості сплатити судовий збір в необхідному розмірі.
       На підтвердження вказаних доводів позивач надала до суду першої інстанції, довідку щодо розміру пенсії її матері, довідку про склад сім`ї та відомості з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб ДПА України про суми виплачених доходів та утриманих податків від 12 березня 2020 року, з яких вбачається, що ОСОБА_1 мала доходи лише в четвертому кварталі 2019 року в розмірі 4010,28 грн.
       Враховуючи зазначене, апеляційний суд вважає, що позивач належними та допустимими доказами довела факт того, що остання має скрутне матеріальне становище. 
       Разом з тим, як вбачається із текстів ухвал 23 березня 2020 року про залишення позовної заяви без руху та від 09 квітня 2020 року про визнання позовної заяви неподаною і повернення її позивачу, суд першої інстанції зазначає, що позивач не надав доказів на підтвердження своїх доводів. 
       Проте, суд першої інстанції у вказаних ухвалах не вказав в чому саме полягає неналежність поданих доказів щодо скрутного майнового становища позивача та не навів аргументів, з яких виходив не приймаючи їх в якості належних доказів.
       Відповідно до ч.ч.1,3 ст.136 ЦПК України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. З підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд у порядку, передбаченому законом, може зменшити розмір належних до сплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати.
       Відповідно до п. 1 ч. 1, ч. 3 ст. 8 Закону України «Про судовий збір» враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік.
       Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.
       Судові процедури повинні бути справедливими, особа не може бути безпідставно позбавлена права на подання позову, оскільки це буде порушенням права на справедливий суд, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).
       У пункті 55 рішення у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) підкреслив, що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти.
       Гарантії, що містяться у статті 6 Конвенції, повинні відповідати, зокрема, забезпеченню ефективного доступу до судів для того, щоб учасники судового процесу могли отримати рішення, яке стосується їх «цивільних прав та обов`язків» (рішення ЄСПЛ у справі «Гоффман проти Німеччини» («Hoffmann v. Germany») від 11 жовтня 2001 року, пункт 65; рішення ЄСПЛ у справі «Кудла проти Польщі» («Cudla v. Poland») від 26 жовтня 2000 року).
       ЄСПЛ також вказав, що інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду. Положення пункту 1 статті 6 Конвенції про виконання зобов`язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах (рішення ЄСПЛ у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року, пункт 59).
       Вимога про сплату державного мита є стримуючою мірою для потенційних позивачів від пред`явлення безрозсудних і необґрунтованих позовів. Для того, щоб гарантувати справедливий баланс між підтримкою нормального функціонування судової системи і захистом інтересів заявника при поданні позову до суду, внутрішньодержавні суди звільняють від сплати державного мита заявників, які можуть підтвердити свій поганий фінансовий стан (рішення ЄСПЛ у справі «Шишков проти Росії» («Shishkov v. Russia») від 20 лютого 2014 року, пункт 111).
       У рішенні ЄСПЛ у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції.
       Суд першої інстанції не встановив повністю обставин справи, від яких залежить вирішення питання про відкриття провадження, не перевірив доводів заявника щодо її майнового стану та не дав їм належної правової оцінки. Тобто суд порушив вищенаведені норми процесуального права та викладені в рішеннях ЄСПЛ загальні засади судочинства стосовно права особи на доступ до суду й обґрунтованості судового рішення, у зв`язку з чим дійшов передчасних висновків про відмову в задоволенні заяви про звільнення від сплати судового збору, а в подальшому - про визнання неподаною і повернення позовної заяви.
       У зв`язку з допущеними судом першої інстанції порушеннями норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання про відкриття апеляційного провадження, оскаржуване судове рішення необхідно скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.
       Згідно п.6 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
       Відповідно до приписів п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали. 
       Згідно вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. 
       Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 390, 141 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -
П О С Т А Н О В И В:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
       Ухвалу Бережанського районного суду Тернопільської області від 09 квітня 2020 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
       Судові витрати компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. 
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
       
Головуючий                                                                Бершадська Г.В.

Судді:                                                                        Гірський Б.О.

                                                                               Ходоровський М.В.